Справа № 490/3854/16-а
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 490/3854/16-а

Перша інстанція: суддя Гуденко О.А.,

повний текст судового рішення

складено 26.01.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Танасогло Т.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 26.01.2023 у справі №490/3854/16-а за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 11.04.2016 №340

У С Т А Н О В И В:

18.10.2016 ОСОБА_1 звернулась до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом, у якому просила суд скасувати рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 11.04.2016 №340.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що видані Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом виконання. Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що правомірність видачі Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740 підтверджено судовими рішеннями у справі №490/4765/15-а.

Відповідач з позовними вимогами не погоджувався з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву зазначаючи, що містобудівні умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740 ОСОБА_1 отримано з метою здійснення реконструкції квартири з улаштуванням мансардного поверху на горищі багатоквартирного будинку. Натомість, на думку органу місцевого самоврядування, містобудівні умови та обмеження не можуть стосуватися реконструкції квартири у багатоповерховому будинку. Крім того, відповідач вказував, що видаючи містобудівні умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740 Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради безпідставно застосовано положення ч.4 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також, відповідач зауважував, що орган місцевого самоврядування уповноважений скасовувати свої рішення, які прийнято раніше, вносити до них зміни.

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.10.2016 у справі №490/3854/16-а позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 11.04.2016 №340.

Приймаючи таке рішення місцевий суд виходив із того, що наданні Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740 вичерпали свою дію фактом виконання, а саме фактом розробки проекту та затвердження його замовником. Також, судом першої інстанції враховано судові рішення у справі №490/4765/15-а, з урахуванням яких установлено правомірність видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740.

Не погодившись із постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.10.2016 у справі №490/3854/16-а Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради оскаржено її в апеляційному порядку.

За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, Одеським апеляційним адміністративним судом у справі №490/3854/16-а прийнято постанову від 14.12.2016, згідно із якою апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задоволено.

Постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.10.2016 у справі №490/3854/16-а скасовано.

Прийнято нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення від 11.04.2016 №340 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалюючи вказане судове рішення суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 виявила бажання реконструювати не лише свою квартиру, а й багатоповерховий житловий будинок без згоди інших власників квартир.

Не погодившись із вищенаведеним судовим рішенням позивачкою оскаржено його в касаційному порядку.

За результатами касаційного розгляду справи Верховним Судом 17.06.2020 прийнято постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.10.2016 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 у справі №490/3854/16-а за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приймаючи вказане судове рішення Верховний Суд вказав про необхідність з`ясувати наявність у Виконавчого комітету Миколаївської міської ради визначених статтею 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пунктом 2.4 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2019 №109, підстав для скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740, зокрема, внаслідок невідповідності намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Під час нового розгляду справи Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не можуть стосуватися реконструкції квартири у багатоквартирному будинку. Також, місцевий суд виходив із того, що інші власники квартир у багатоквартирному будинку не надавали позивачці згоди на реконструкцію такого будинку. З урахуванням наведеного, на думку відповідача, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740 ОСОБА_1 видано всупереч законодавчих приписів.

05.10.2021 позивачкою до Центрального районного суду міста Миколаєва подано відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 зазначено, що обґрунтування відзиву на позовну заяву не узгоджуються із висновками Верховного Суду, які викладено судом касаційної інстанції в постанові від 17.06.2020 у справі №490/3854/16-а.

За наслідками нового розгляду справи, Центральним районним судом міста Миколаєва 26.01.2023 прийнято рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення №340 від 11.04.2016 «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 » відмовлено.

Означене рішення місцевого суду мотивовано тим, що робочий проект реконструкції житлової квартири з влаштуванням мансарди у встановленому законом порядку узгоджений не був. Також, судом першої інстанції враховано, що візуальне сприйняття мансардного поверху не було наближено до архітектурних елементів будівлі, історичного середовища квартальної забудови із збереженням цінних архітектурних деталей будинку. До того ж, надбудову розміщено на даху 4-поверхового будинку 1930 років забудови, яка виходить на головний проспект навпроти однієї із історичних візитівок міста Римо-католицького собору та пам`ятного знаку, біля якого у день визволення ОСОБА_2 від фашистських загарбників збирались керівництво, гості та мешканці міста. Реконструкція стосується 63кв.м. частини загального горища багатоквартирного будинку з демонтажем частини загальної суцільної двоскатної покрівлі будинку, цілісної огорожі по периметру фасаду будинку. Така мансарда знаходиться над приміщенням кінотеатру та зупинкою громадського транспорту. При цьому, жодної експертизи з питань безпеки проведено не було. Крім того, судом першої інстанції відхилено посилання позивачки на обставини, які встановлено в судових рішення у справі №490/4765/15-а. З урахуванням наведеного, Центральний районний суд міста Миколаєва дійшов висновку, що наміри забудови земельної ділянки не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні, а тому орган місцевого самоврядування цілком правомірно прийнято спірне рішення №340 від 11.04.2016 «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 ».

Не погодившись із вищеозначеним рішенням місцевого суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначає, що під час видачі містобудівних умов та обмежень жодних порушень норм містобудівного законодавства допущено не було. Як вказує скаржниця, судом першої інстанції не надано оцінки відповідності містобудівних умов та обмежень генеральному плану міста Миколаєва. Також, на думку ОСОБА_1 станом на час видачі містобудівних умов та обмежень законодавчими приписами не вимагалось отримання згоди власників (співвласників) об`єкту нерухомого майна на отримання вихідних даних для проектування об`єкту будівництва. Крім того, позивачка акцентує увагу на обставинах, які встановлено у судових рішеннях у справі №490/4765/15-а та вказує, що оскаржуване рішення від 11.04.2016 №340 органом місцевого самоврядування прийнято без достатніх правових підстав.

Згідно із поданим Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради до апеляційного суду відзивом на апеляційну скаргу, у якому відповідач повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 26.01.2023 у справі №490/3854/16-а, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується наявними у матеріалах справи договором дарування від 23.10.2013 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.10.2013 №11421936.

18.11.2013 Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради ОСОБА_1 видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (№77/1-3740).

Апеляційним судом з`ясовано, що ПП «АБМ» замовнику - - ОСОБА_1 розроблено робочий проект «реконструкції житлової квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням мансарди в м.Миколаєві».

У подальшому, за результатами розгляду звернень громадян, які мешкають по АДРЕСА_3 , керуючись Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.3 ч.2 ст.52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 11.04.2016 прийнято рішення №340 «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 ».

Вказаним актом індивідуальної дії скасовано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740.

Не погодившись із рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 11.04.2016 №340 позивачка за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернулась до суду з даною позовною заявою.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час спірних правовідносин процедуру видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки було врегульовано положеннями Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI та Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 №109.

Пунктом 8 частини 1 статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно із статтею 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви.

Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Аналогічні за змістом приписи містять пункти 1.3, 2.1-2.4 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 №109.

При цьому, ані положеннями Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ані Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 №109, не було визначено підстав для скасування містобудівних умов та обмежень після їх видачі.

Вищенаведеними законодавчими приписами передбачено, що підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Отже, підставою для скасування виданих певній особі містобудівних умов та обмежень могла слугувати виключно невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2020 під час перегляду справи №490/3854/16-а в касаційному порядку.

Направляючи дану справу на новий розгляд суд касаційної інстанції вказав, що Виконавчий комітет Миколаївської міської ради було наділено повноваженнями щодо скасування виданих ОСОБА_1 . Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740 лише за умови наявності для цього передбачених законодавством підстав, зокрема, у разі невідповідності намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Установлюючи наявність в органу місцевого самоврядування підстав для скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740, апеляційний суд зазначає наступне.

Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.

Як зазначено в листі Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації від 26.11.2013 №1055/02-13, будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , знаходиться в історичній частині міста (історико-архітектурний опорний план затверджено рішенням Миколаївської міської ради від 04.04.1995 №4/7) та в кварталі міської забудови з чотирма об`єктами культурної спадщини: « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (перехрестя АДРЕСА_4 , який взято на державний облік рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 20.07.1978 №370, та пам`ятки архітектури місцевого значення: «Житловий будинок прибуткового типу кінця ХІХ століття» ( АДРЕСА_5 ), «Римо-католицький костьол» ( АДРЕСА_6 ) та «Однокласне парафіяльне училище та притулок римо-католицького благодійного товариства 1900 року» ( АДРЕСА_6 ), які взято на державний облік розпорядженням голови Миколаївської облдержадміністрації від 20.03.1997 №155-р.

Розташування будинку в історичній частині міста Миколаєва також підтверджується наявними у матеріалах справи листом Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради від 03.11.2021 №46624/02.02.01-22/21-2 (т.І а.с.200), витягом щодо наявності містобудівної документації в місця розташування земельної ділянки на якій знаходиться багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 (т.І а.с.205-208).

Відповідно до ч.3 ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

З матеріалів справи убачається, що Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації вважало можливим здійснення реконструкції квартири АДРЕСА_2 із влаштуванням мансардного поверху, однак за умови доопрацювання архітектурного рішення запроектованого мансардного поверху, а саме наблизити його візуальне сприйняття до архітектурних елементів будівлі та історичного середовища квартальної забудови зі збереженням існуючих цінних архітектурних деталей будинку та погодити проектні пропозиції з головним архітектором міста Миколаєва Бондарем О.В.

Натомість, за наслідками дослідження наявних у матеріалах справи документів колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_1 вищевказаних рекомендацій виконано не було, а тому надане Управлінням культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації погодження не реалізоване.

З урахуванням установлених фактичних обставин апеляційний суд зазначає, що запланована ОСОБА_1 реконструкція квартири АДРЕСА_2 із влаштуванням мансардного поверху не відповідає положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду стосовно того, що здійснюючи реконструкцію квартири АДРЕСА_7 із влаштуванням мансардного поверху ОСОБА_1 повинна була отримати згоду суміжних власників квартир на проведення таких робіт.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

До такого спільного майна відносять приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Таким чином, допоміжні приміщення у багатоквартирному будинку на праві спільної сумісної власності належать співвласникам такого будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку, зокрема допоміжне приміщення, не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

На момент прийняття та набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, житлові будинки за ознакою квартирності поділялися на одноквартирні та багатоквартирні (такі, що складаються з двох чи більше квартир).

У розумінні статей 377, 382, 385, 812 Цивільного кодексу України багатоквартирним слід вважати житловий будинок, який складається з двох чи більше квартир.

Статтею 369 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У рішенні від 02.03.2004 № 4-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Згідно із статтею 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку

Отже, допоміжні приміщення у багатоквартирному житловому будинку, включаючи горища, підвали, шахти та ін., належать на праві спільної власності власниками квартир такого будинку. Особливості реалізації права власності співвласниками багатоквартирного житлового будинку визначається Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із статтею 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що горище 4-поверхового багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , є спільною власністю усіх власників квартир означеного будинку.

У даному випадку, ОСОБА_1 зобов`язана була отримати згоду всіх власників квартир багатоквартирного будинку щодо влаштування на горищі будинку мансарди.

Натомість, ігноруючи право власності інших власників допоміжного приміщення у багатоквартирному будинку, ОСОБА_1 здійснюється реконструкція власної квартири із розміщенням на горищі будинку мансардного поверху без згоди усіх співвласників квартир такого будинку.

Вищенаведене спростовує твердження скаржниці стосовно того, що на час отримання містобудівних умов та обмежень згоди усіх співвласників багатоквартирного будинку законодавчими приписами не вимагалось.

Відтак, суд апеляційної інстанції уважає правильним висновком місцевого суду про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

При цьому, спірне рішення «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 11.04.2016 №340 Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято у межах повноважень та у спосіб визначений законодавчими приписами з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів як мешканців будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , так і всієї територіальної громади міста Миколаєва.

Між тим, колегія суддів уважає юридично не спроможними доводи ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не надано оцінки відповідності містобудівних умов та обмежень з урахуванням генерального плану міста Миколаєва, оскільки як убачається з наявних у матеріалах справи документів (т.І а.с.204-208), місцевим судом досліджувався витяг щодо наявності містобудівної документації в місці розташування земельної ділянки на якій знаходиться багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Крім того, колегією суддів відхиляються посилання позивачки на встановлені у судових рішеннях у справі №490/4765/15-а обставини, оскільки такими судовими рішення не установлювалась правомірність видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 №77/15-3740.

Як було встановлено у судових рішенням у справі №490/4765/15-а, отримання містобудівних умов саме по собі не породжує юридичних наслідків, а є лише першим етапом отримання дозволу на реконструкцію приміщення та не надає замовнику права на проведення будівельних робіт. Видача містобудівних умов не обмежує прав співвласників будинку, т.я. є частиною вихідних даних, якими у подальшому мають керуватися і використовувати при своїй діяльності проектувальник та забудовник.

Отже, обставини, які встановлено судома під час розгляду справи №490/4765/15-а не є преюдиційними по відношенню до спірних правовідносин, а тому під час розгляду даної справи до уваги не беруться.

Означене у повному обсязі спростовує наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі твердження.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачкою в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 26.01.2023 у справі №490/3854/16-а без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Т.М. Танасогло А.В. Крусян