Справа № 120/3212/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 р. Справа № 120/3212/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державної судової адміністрації України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі також ТУ ДСА в Дніпропетровській області, відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державної судової адміністрації України (далі також ДСА України, третя особа) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що Указом Президента №321/2016 від 01.08.2016 "Про призначення суддів" його призначено на посаду судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Однак, відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» він з 27.02.2023 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період Житомирським міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. Як наслідок, за наказом голови Тернівського районного суду м. Кривого Рогу № 93-к від 28.02.2023 його з 27.02.2023 увільнено від роботи у зв`язку із призовом на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації на особливий період, на час проходження військової служби.

Разом із тим, хоча й відповідний наказ голови суду не містив окремого рішення щодо нарахування або обмеження виплати суддівської винагороди, проте відповідачем - ТУ ДСА в Дніпропетровській області припинено виплату йому з 27.02.2022 суддівської винагороди та передбачених законом доплат до посадового окладу.

Позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення Ради суддів України №24 від 05.08.2022 року вважає, що припинення виплати суддівської винагороди через обставини його перебування на військовій службі є протиправними, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою від 03.04.2023 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні).

10.04.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що питання проходження військової служби суддями під час мобілізації та виплати грошового забезпечення, встановлення гарантій для суддів на час виконання військового обов`язку, призначення на військові посади не є предметом регулювання Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Відповідач вказав, що Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, якими передбачається припинення нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації та регламентовано, що працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Отже, відповідач наголошує, що з врахуванням положення Конституції України, КЗпП України він не допустив протиправної бездіяльності та діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих повноважень.

Своїм правом подачі відповіді на відзив позивач не скористався.

Інших заяв від учасників справи до суду також не надходило.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що Указом Президента України №321/2016 від 01.08.2016 "Про призначення суддів" Дудікова А.В. призначено на посаду судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

27.02.2023 Житомирським міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_1 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.02.2023 № 51 позивача з 27.02.2023 призначено на посаду командира навчально-бойової групи навчально-бойової роти 2 навчального бойового загону військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу цієї військової частини.

У зв`язку з цим, наказом голови Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.02.2023 № 93/к ОСОБА_1 увільнено від роботи з 27.02.2023 у зв`язку з призовом на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації на особливий період, під час проходження військової служби.

В той же час, як зазначає позивач, у зв`язку з його призовом на військову службу, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області з 27.02.2023 припинено виплату суддівської винагороди та передбачених законом доплат до посадового окладу. Наведені обставини самим відповідачем не заперечуються.

Вважаючи вказані дії відповідача такими, що суперечить положенням ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 126 Конституції України регламентовано, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 130 Основного Закону, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та Законом.

Суд акцентує увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Положеннями даної статті також встановлено відсотковий розрахунок розміру посадового окладу та доплат.

Частиною 9 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Суд зазначає, що незалежність суддів гарантована ст. 126 Конституції України та забезпечується, зокрема, окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом та належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Аналізуючи вищезазначені правові норми у сукупності слід дійти висновку, що виплата та розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України №1402-VIII, що узгоджується з гарантованим Конституцією принципом незалежності судді.

Так, як з`ясовано судом, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 N 64/2022 (далі - Указ N 64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 N 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на момент винесення даного рішення.

Як вже зазначалось судом, з 27.02.2023 позивача увільнено від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації.

Разом з тим, 19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким у ч. 3 ст. 119 КЗпП України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Тобто у статтю 119 КЗпП України внесено зміни у частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Отже, середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, перестав існувати в національному законодавстві.

Принагідно суд зазначає, що Верховною Радою України було прийнято закон від 15.03.2022 року № 2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року) (далі - Закон № 2136-IX) метою якого є врегулювання окремих питань трудових відносин між працівником та роботодавцем в умовах воєнного часу, враховуючи необхідність забезпечення збалансованості між скороченням видатків роботодавців та забезпеченням мінімально необхідних прав та гарантій працівників.

Статтею 1 цього Закону регламентовано дію норм законодавства про працю в умовах воєнного стану.

Відтак, цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України (ч. 2 ст. 1 Закону № 2136-IX).

Також зазначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 1 Закону № 2136-IX).

Суд зазначає, що зі змісту даних положень не передбачено обмеження такого гарантованого Конституцією України права, як незалежність суддів (ст. 126 Основного Закону), яка, зокрема полягає у окремому порядку фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів.

Окремо суд акцентує увагу на тому, що у ч. 3 ст. 1 Закону № 2136-IX не міститься застереження щодо застосування Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відтак суд приходить до висновку, що дані норми не стосуються суддівської винагороди, оскільки така виплата регулюється не загальним законодавством про працю, а особливим статусом судді, що підлягає регулюванню спеціальним законодавством.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.02.2021 року у справі № 560/2146/19 зазначено, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Також суд враховує позицію Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 щодо того, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

У рішенні від 08.04.2016 року №4-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) також вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

У рішенні від 11.03.2020 року №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Суд наголошує на тому, що Закон №1402-VIII передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком.

Так, ч. 10 ст. 135 Закону №1402-VIII встановлює, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2022 року у справі №990/4/22 (провадження №11-105заі22) сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.

У рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 вказано, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Суд зауважує, що Закон України № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.

Тобто у національному законодавчому полі існує не просто колізія положень двох законів, а законодавче упущення, наявність якого є порушенням Конституції України. Проте воно долається застосувавши загальний принцип права спеціальний закон скасовує дію загального закону (Lex specialis derogate generali).

Таким чином, питання обрахунку розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин".

Принагідно суд зазначає що невиплата суддівської винагороди суддям, які боронять Україну, може призвести до подальшої невизначеності у питаннях обрахунку суддівського стажу при виході судді у відставку, зарахування страхового стажу. Адже відсутність відрахувань до Пенсійного фонду із суддівської винагороди під час перебування суддів на військовій службі може поставити під сумнів наявність саме суддівського стажу у зазначений період часу.

Приймаючи рішення у справі, суд також враховує позицію Вищої ради правосуддя, яка викладена 28 грудня 2022 року, та відповідно до якої Вища рада правосуддя вважає, що суддям, тимчасово увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі.

Враховуючи вище викладене, а також беручи до уваги те, що порядок виплати суддівської винагороди регламентується виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно припинено здійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди.

Таким чином, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити нарахування ОСОБА_1 , як судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, суддівської винагороди та передбачених законом доплат до посадового окладу з 27.02.2023 та здійснити їх виплату з урахуванням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, виходячи зі змісту даної процесуальної норми, суди, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, у першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

В даному випадку системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач у межах спірних правовідносин діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову.

Такої ж правової позиції у спорі з аналогічними правовідносинами дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 09.05.2023 у справі № 120/9594/22.

Окрім того, за результатами вирішення справи позивач також просить звернути до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць.

Щодо цього процесуального питання суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Водночас, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання рішенням суду законної сили, як це передбачено для більшості судових рішень, а негайно з часу його ухвалення, чим забезпечується швидкий та реальний захист життєвоважливих прав та інтересів позивача.

Перелік рішень суду, що підлягають негайному виконанню, визначається статтею 371 КАС України.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць. Отже, до негайного виконання допускається рішення суду про "стягнення" відповідних виплат, а не про зобов`язання відповідача до їх нарахування та виплати позивачеві. Тобто, саме у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь позивача недоплачених сум заробітної плати та іншого грошового утримання у відносинах публічної служби, суд повинен також визначити суму стягнення за один місяць та в цій частині допустити рішення до негайного виконання.

Разом з тим, обраний у цій справі спосіб захисту прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суддівську винагороду означає, що суму недоплаченої суддівської винагороди повинен визначити сам відповідач в процесі виконання рішення суду після набрання ним законної сили.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що передбачивши певні категорії справ, рішення у яких підлягають негайному виконанню, законодавець переслідував мету створити гарантії для забезпечення швидкого і реального захисту життєвоважливих прав та інтересів позивача у виняткових ситуаціях, зокрема тоді, коли незаконно звільнена особа у відносинах публічної служби позбавлена джерел доходів, або ж в інших випадках, коли внаслідок порушення відповідачем закону про виплату грошового утримання у відносинах публічної служби, рівень доходів позивача істотно зменшився. Однак, як встановлено судом, у межах спірної ситуації таких виняткових обставин не існує і про них у позовній заяві нічого не згадується.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для звернення ухваленого рішення до негайного виконання.

Так як по справі відсутні судові витрати, питання про їх розподіл згідно ст. 139 КАС України судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72, 77, 90, 139, 242, 244, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо припинення з 27.02.2023 нарахування та виплати суддівської винагороди та передбачених законом доплат до посадового окладу судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 .

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити нарахування суддівської винагороди та передбачених законом доплат до посадового окладу судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 з 27.02.2023 та здійснити їх виплату з урахуванням відповідних податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 05.06.2023.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: проспект Дмитра Яворницького, 57, м. Дніпро, 49000, );

Третя особа: Державна судова адміністрація України (місцезнаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович