Справа № 380/25201/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/25201/21 пров. № А/857/5706/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними; зобов`язання донарахувати та виплатити одноразову допомогу в разі встановлення інвалідності в повному обсязі (суддя суду І інстанції: Желік О.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 23.02.2023р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

14.12.2022р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Міністерства оборони /МО/ України щодо призначення йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності в неповному розмірі; зобов`язати відповідача МО України донарахувати йому одноразову грошову допомогу у разі встановлення інвалідності в розмірі 87250 грн. (а.с.1-5, 14).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами справи (а.с.17 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії МО України щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності в неповному розмірі; зобов`язано відповідача МО донарахувати та виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу в разі встановлення інвалідності в розмірі 87250 грн. (а.с.27-29).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач МО України, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.35-38).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що процесуальні документи щодо розгляду справи не надходили до апелянта через помилкову реєстрацію в підсистемі «Електронний суд» без зазначення електронної адреси; також розглядуваний позов вказує на втручання у дискреційні повноваження відповідача.

Окрім цього, право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду медико-соціальною експертною комісією (МСЕК). Днем встановлення ступеня втрати працездатності, інвалідності вважається дата проходження громадянином первинного огляду МСЕК. Дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем встановлення інвалідності.

Таким чином, позивачу ступінь втрати працездатності 15 % внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, встановлено у 2019 році, а під час повторного огляду 29.06.2021р. визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок цієї ж травми. Отже, до розрахунку взято прожитковий мінімум 1921 грн., а сума допомоги становить 480250 грн. Оскільки позивачу було раніше здійснено виплату у зв`язку з частковою втратою працездатності в сумі 20170 грн. 50 коп., тому сума до виплати становить 460079 грн. 50 коп.

Враховуючи вищенаведене, протокольним рішенням № 146 від 30.09.2021р. засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, правомірно призначено позивачу виплату різницю між сумою одноразової грошової допомоги, отриманої у зв`язку з установленням ступеня втрати працездатності та допомогою, передбаченою у зв`язку з установленням інвалідності, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, виходячи із розміру прожиткового мінімуму, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності 2019 рік.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (зворот а.с.38), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 23.03.2015р. позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.12).

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серії 10 ААА № 009060 від 07.11.2019р. ОСОБА_1 встановлена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 15 % (а.с.7).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 360746 від 01.07.2021р. ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини з 29.06.2021р. (а.с.8).

30.09.2021р. підполковнику ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю (ІІІ група) внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, у зв`язку із встановленням групи інвалідності на підставі довідок МСЕК серії 10ААА № 009060 від 22.10.2019р. та серії 12ААБ № 360746 від 29.06.2021р. призначено одноразову грошову допомогу в різниці між сумою одноразової грошової допомоги, отриманої у зв`язку з установленням ступеня втрати працездатності (20170 грн. 50 коп.) та допомогою, передбаченою у зв`язку з установленням інвалідності (250-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб), виходячи з розміру прожиткового мінімуму, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності (2021р.), в сумі 460079 грн. 50 коп., що підтверджується витягом з протоколу засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 146 (а.с.10).

09.11.2021р. позивач подав до МО України заяву про доплату грошової допомоги в сумі 87250 грн. у зв`язку із її неправильним нарахуванням (а.с.6, 13).

Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 20.11.2021р. позивача повідомлено, зокрема, про те, що відповідно до постанови Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних справ Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020р. у справі № 240/10153/19 судова палата сформувала висновок про застосування п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»: право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду медико-соціальною експертною комісією (МСЕК). Отже на день повторного огляду МСЕК 29.06.2021р., коли позивачу встановлено третю групу інвалідності, і по теперішній час діє норма законодавства, що передбачає призначення та виплату допомоги в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності.

Окрім цього, позивачу ступінь втрати працездатності 15 % внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, встановлено у 2019 році, а під час повторного огляду 29.06.2021р. визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок цієї ж травми. Таким чином, до розрахунку взято прожитковий мінімум 1921 грн., а сума допомоги становить 480250 грн. Оскільки позивачу було раніше здійснено виплату у зв`язку з частковою втратою працездатності в сумі 20170 грн. 50 коп., тому сума до виплати становить 460079 грн. 50 коп. (а.с.11).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в спірному випадку інвалідність позивачу (ІІІ група) вперше встановлена у 2021 році, а тому при визначенні розміру грошової допомоги відповідач був зобов`язаний застосувати розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01.01.2021р.

При цьому, за загальним правилом, при визначенні розміру одноразової грошової допомоги, застосовується розмір прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року, в якому встановлено інвалідність. Положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають того, що у випадку встановлення вищої групи інвалідності, протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або втрати працездатності (ч.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ), при визначенні розміру грошової допомоги застосовується розмір прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року, в якому вперше виникло право на виплату одноразової грошової допомоги.

Відповідно до пп.1 п.6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., на який посилається відповідач, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи.

Висновки суду першої інстанції щодо задоволення заявлених позовних вимог колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з огляду на таке.

Спірним питанням у розглядуваному випадку є правильність застосування відповідачем під час обчислення спірної допомоги, призначеної у зв`язку з установленням позивачу ІІІ групи інвалідності, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, виходячи із розміру прожиткового мінімуму, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності 2019 рік, а не встановлення інвалідності (2021 рік).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.1 ст.9 наведеного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти (пп.2 п.1 ст.3 Закону).

Як зазначено у п.1 ст.16 цього Закону одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з пп.4 п.2 ст.16 вказаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до п.4 ст.16-3 цього Закону якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Як зазначено у пп.«б» п.2 ст.16-2 зазначеного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Вказані норми права визначають підстави призначення одноразової грошової допомоги, її розмір, у тому числі у випадку встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку витрати працездатності.

Із змісту вказаних норм права вбачається, що за загальним правилом, при визначенні розміру одноразової грошової допомоги, застосовується розмір прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року, в якому встановлено інвалідність. При цьому, положення вказаного Закону не передбачають того, що у випадку встановлення вищої групи інвалідності, протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або втрати працездатності, при визначенні розміру грошової допомоги застосовується розмір прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року, в якому вперше виникло право на виплату одноразової грошової допомоги.

Відповідно до пп.1 п.6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи.

Отже, вищевказані норми вказують на те, що при визначені розміру одноразової грошової допомоги застосовується показник розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.

В розглядуваному випадку інвалідність позивачу (ІІІ група) вперше встановлена у 2021 році, а тому при визначенні розміру грошової допомоги відповідач зобов`язаний застосувати розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01.01.2021р.

Згідно із ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року визначений в розмірі 2270 грн.

Таким чином, сума одноразової грошової допомоги, яка підлягала виплаті позивачу з урахуванням виплаченої суми допомоги за втрату працездатності (20170 грн. 50 коп.) повинна становити 547329 грн. 50 коп.; відповідачем нараховано та виплачено позивачу 460079 грн. 50 коп.

Звідси, одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності позивачу нараховано та виплачено у неповному розмірі.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі». Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії» і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Окрім цього, за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде визнання дій протиправними та зобов`язання відповідача провести перерахунок і виплату на користь позивача спірної одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності.

Стосовно тверджень апелянта про неналежне його повідомлення про розгляд справи судом через збій під час реєстрації електронного кабінету МО України колегія суддів враховує, що судом першої інстанції вживалися належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи із скерування на його електронну адресу копій позовної заяви та інших процесуальних документів (а.с.19, 21, 25-26).

Також в силу імперативних приписів ч.6 ст.18 КАС України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Оскільки законом такий обов`язок покладений на відповідача, тому питання виявлення та усунення виявленого технічного збою (реєстрація електронного кабінету без зазначення електронної адреси) повинні вирішуватися відповідачем та ДП «Центр судових сервісів» в розумні строки.

В спірному випадку період функціонування електронного кабінету МО України без офіційної електронної адреси склав з 07.11.2021р. по 03.11.2022р.; причин неможливості своєчасного усунення вказаного збою відповідачем не наведено.

За таких умов відповідачем не вжито належних заходів для реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, а тому доводи щодо неналежного інформування судом про розгляд справи не можуть слугувати достатньою і належною підставою для скасування судового рішення.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта МО України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2023р. в частині зупинення дії рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023р. в адміністративній справі № 380/25201/21 належить визнати такою, що втратила чинність (а.с.51-52).

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023р. в адміністративній справі № 380/25201/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Міністерство оборони України.

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2023р. в частині зупинення дії рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023р. в адміністративній справі № 380/25201/21 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 01.06.2023р.