Справа № 640/22368/21
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ у м. Києві щодо обмеження максимального розміру призначеної 07.04.2020 пенсії по інвалідності за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";

- зобов`язати Головне управління ПФУ у м. Києві перерахувати та виплачувати пенсію без обмеження її максимальним розміром з 07.04.2020 та провести доплату різниці пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 07.04.2020 по день проведення доплати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що йому призначена пенсія по інвалідності з 07.04.2020 року за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та яка згідно розрахунку становить 36 410, 99 грн. Однак відповідачем застосовано обмеження виплати максимального розміру пенсії, тому фактична сума виплати становить 17 690 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог апелянт заявляє, що Законом України від 06.12.2016 року № 1774-VIІІ «Про внесення змін до деяких законів України» встановлено обмеження до 31.12.2017 року. Тобто, рішення Конституційного Суду України, на яке посилається позивач у позові, не скасовує обмеження виплати пенсій на 2017 рік, а тому дії органів Пенсійного фонду України є правомірними.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 11 травня 2023 року.

Від ОСОБА_1 21.04.2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що внесені Законом України №1774-VIII до частини сьомої статті 43 Закону України №2262-XII, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Також апелянт звернув увагу, що доводи апелянта щодо неможливості проведення нового перерахунку пенсії не можуть братися до уваги, оскільки позивач просив суд привести розмір раніше призначеної йому пенсії у відповідність з діючим законодавством.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Міністра оборони України від 03.12.2019 року № 691 ОСОБА_1 , як офіцера Збройних Сил України, відрядженого до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Наказом Генерального прокурора від 11.12.2019 року № 1093-вк ОСОБА_1 виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та усіх видів забезпечення.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААБ №437216 від 09.04.2020 позивачу встановлено інвалідність II групи. Причина інвалідності: «захворювання ТАК пов`язане із захистом Батьківщини».

Головним управлінням ПФУ у м. Києві 07.04.2020 року позивачу вперше призначена пенсія по інвалідності за Законом України від 09.04.1992 року № 2262 - XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

При обчисленні пенсії позивачу починаючи із 07.04.2020 року враховано довідку, видану Офісом Генерального прокурора про розмір мого грошового забезпечення та додаткові види грошового забезпечення від 29.05.2020 року № 21-1115зп., в якій відображено заробітну плату прокурора, яка була встановлена у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, а саме: оклад за військове звання - 1 340 грн., посадовий оклад -7 140 грн., надбавка за вислугу років - 2 544 грн., надбавка за особливу важливу роботу - 11 024 грн., надбавка за роботу в умовах - режимних обмежень - 1071 грн., премія - 11 559 грн., всього - 34 678 грн.

Згідно довідки Пенсійного фонду від 30.06.2021, підсумок пенсії ОСОБА_1 (з надбавками) становить 36 376,99 грн.

Водночас, розмір пенсії, яку позивач отримує, обмежується десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність та складає 17 690 грн.

Представник позивача - адвокат Попович К.О. 30.06.2021 року звернувся з адвокатським запитом до Головного управління ПФУ у місті Києві, в якому просив перерахувати пенсію ОСОБА_1 починаючи з 07.04.2020 без обмеження її максимальним розміром та виплатити різницю між нарахованою і отриманою пенсією.

За результатами розгляду зазначеного запиту, пенсійний орган повідомив, що розмір пенсії ОСОБА_1 , яка підлягає виплаті, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. В якості нормативного обґрунтування своїх дій відповідач послався на положення статті 43 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ).

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на визнання неконституційними положень частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, якою передбачено обмеження пенсії максимальним розміром, приймаючи до уваги те, що обмеження пенсії максимальним розміром порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, пенсійний орган, відмовляючи позивачу у виплаті перерахованої пенсії без обмеження її максимальним розміром, діяв всупереч приписам Конституції України та Закону №2262-ХІІ.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон № 2262-ХІІ.

За змістом ст. 11 Закону № 2262-ХІІ, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII, в редакції Закону № 3668-VI, із змінами, внесеними Законами № 911-VIII та № 1774-VIII, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 у справі № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII зі змінами.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 положення Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Законом № 1774-VIII, який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 01.01.2017, у ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII слова і цифри «у період з 01.01.2016 по 31.12.2016» замінено словами і цифрами «по 31.12.2017».

Буквальне розуміння змін, внесених Законом № 1774-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 у справі № 7-рп/2016, дає підстави стверджувати, що у Законі № 2262-XII відсутня ч. 7 ст. 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.

Протягом 2019 року стаття 43 Закону № 2262-XII не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.

Отже, внесені Законом №1774-VIII до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 16.10.2018 по справі № 522/16882/17, від 31.01.2019 по справі № 638/6363/17, від 12.03.2019 по справі № 522/3049/17, від 02.11.2020 по справі № 522/16881/17.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що статтею 43 Закону № 2262-XII не передбачено обмеження пенсії максимальним розміром, а відтак застосування такого відповідачем відносно позивача з 20.07.2020 є протиправним.

Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону № 2262-ХІІ у часі, колегія суддів керується тим, що згідно ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсязі існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 по справі № 8-рп/99 щодо права на пільги та від 20.03.2002 по справі № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, які під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно - правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України, розуміння сутності соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до існуючого законодавства.

Вказана правова позиція відображена у рішенні ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 (за заявою №68385/10 та №71378/10), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у міста Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко