Справа № 420/1034/23
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/1034/23

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

23.02.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 28.04.2015 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Вірменії ОСОБА_1 та скасування посвідки на постійне проживання серії № НОМЕР_1 від 02.04.2008 року;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії № НОМЕР_1 від 02.04.2008 року громадянки Вірменії ОСОБА_1 у зв`язку з виявленням помилки в інформації, внесеної до посвідки.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є громадянкою Республіки Вірменія, народилася в м. Ленінакан. В 2006 році позивачка переїхала до України та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Документом, що підтверджує право позивачки на проживання на території України є посвідка на постійне проживання за № НОМЕР_1 , видана 02.04.2008 року Комінтернівським РВ ГУМВС України в Одеській області.

У зв`язку із допущенням орфографічних помилок під час оформлення посвідки на постійне проживання, позивачка звернулась до міграційної служби із заявою про заміну раніше виданої посвідки на постійне проживання в Україні.

Вказані вимоги орган міграційної служби не задовольнив та повідомив про скасування у квітні 2015 року дозволу на імміграцію та визнання посвідки недійсною і такою, що підлягає вилученню.

Позивачка вказує, що висновки та рішення відповідача є необґрунтованими та неправомірними, не містять правових підстав, вичерпний перелік яких наведений у статті 12 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку із чим вона вимушена звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 28.04.2015 року №307522 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Вірменії ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 536,8 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що рішення міграційної служби про скасування позивачці дозволу на імміграцію в Україну не відповідає критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, адже скасування дозволу на імміграцію, виданого в 2008 році, за умови постійного проживання особи на території України є неспівмірним та непропорційним.

Скасовуючи дозвіл позивачці на імміграцію в Україну, відповідач не врахував правові та фактичні наслідки такої дії, як безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію чи застосування до особи, яка не виїхала протягом установленого строку, процедури видворення в порядку, передбаченому Законом.

Тому, важливою у цьому спорі є наявність обґрунтувань міграційної служби суттєвої суспільної необхідності прийняття такого рішення та врахування права позивачки на сім`ю, інтересів для добробуту дітей позивачки та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивачки.

Щодо підстави для скасування дозволу на імміграцію, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», суд врахував відсутність конкретизації відповідачем причини, а саме посилань на приписи іншого закону України, які дають правові підстави для скасування дозволу на імміграцію. При цьому, законами України не передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо такий дозвіл надано без достатніх підстав, і допущення посадовими особами порушень при видачі дозволу на імміграцію в Україну в 2008 році позивачці не може бути обґрунтованою підставою для його скасування в 2015 році.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції визначив, що рішення міграційної служби про скасування позивачці дозволу на імміграцію в Україну не відповідає критерію обґрунтованості та правомірності і підлягає скасуванню в судовому порядку.

Разом з цим, оскільки позивачка не зверталась до міграційної служби в установленому порядку та з необхідним пакетом документів з метою обміну посвідки на постійне місце проживання, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача при вирішенні питання щодо обміну посвідки на постійне місце проживання.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» і помилково не враховано, що рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію було прийняте не на підставах, передбачених цим Законом, оскільки неповнолітній син позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент прийняття вказаного рішення не мав дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено його належність до громадянства. Крім того, на момент розгляду відповідних матеріалів позивачки не було дотримано і вимог пункту 6 частини 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію», оскільки за загальним правилом законодавством України фінансові зобов`язання може нести особа, яка набула дієздатності, тобто вісімнадцятирічного віку, і цим спростовується можливість сина позивачки засвідчити родинні стосунки з іммігрантом (позивачкою), відсутність заперечень проти її імміграції та гарантувати їй фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

При цьому, апелянт вказує, що позивачка ще у квітні 2014 року зверталась до міграційної служби із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із неточністю попередньо внесених записів та в квітні 2015 року міграційною службою затверджено висновок про скасування дозволу позивачці на імміграцію в Україну із прийняттям відповідного (оспорюваного за цим позовом) рішення. Про прийняте рішення позивачка повідомлялась листом, датованим 28.04.2015 року. Зазначене свідчить про порушення позивачкою шестимісячного строку, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України, встановленого для звернення із цим адміністративним позовом, та необґрунтованість висновків суду щодо відсутності правових обставин для залишення позовної без розгляду.

З огляду на викладене, апелянт наполягає на тому, оспорюване рішення про скасування дозволу позивачці на імміграцію в Україну прийнято правомірно, у спосіб, встановлений діючим законодавством, в межах повноважень відповідача та з метою, з якою ці повноваження надані, обґрунтовано та пропорційно, тому у суду першої інстанції не виникло обставин для задоволення позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надійшов, що відповідно до положень частини 4 статті 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Республіки Вірменія.

28.01.2008 року позивачка звернулась до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області із заявою, у якій просила надати дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 в Україні у м. Одесі народився її син ОСОБА_2 , який має право на набуття громадянства України.

20.03.2008 року ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області затверджено висновок про задоволення клопотання громадянки Вірменії ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

20.03.2008 ГУ МВС України в Одеській області видано позивачці дозвіл на імміграцію в Україну №307522 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

02.04.2008 року позивачка документована посвідкою на постійне проживання на території України Серії НОМЕР_2 .

15.04.2014 року позивачка зверталась до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з неточністю запису прізвища.

28.04.2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіка Вірменія ОСОБА_1 .

Так, в результаті додаткової перевірки законності отримання заявницею дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що 31.01.2008 року до ВГІРФО ГУМУС України в Одеській області надійшла заява громадянки Републіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Ленінакан, Республіки Вірменії з приводу отримання дозволу на імміграцію в Україну. В підставах для отримання дозволу вказано: народження у м. Одесі її сина ОСОБА_2 , який має право на набуття громадянства України.

До заяви-клопотання додано:

копію національного паспорту Серії НОМЕР_3 , виданого 11.12.2001 року владою Республіки Вірменії терміном дії до 11.12.2011 року:

копію Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 , видане 23.12.1976 року ЗАГС м. Ленінакана Республіки Вірменії;

копію Свідоцтва Серії НОМЕР_5 про народження сина ОСОБА_3 , видане ЗАГС м. Гюмри, Республіки Вірменії;

копію Свідоцтва Серії НОМЕР_6 про народження сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської ради народних депутатів м. Одеси;

копію посвідки на постійне проживання в Україні Серії НОМЕР_7 , видану ВГІРФО ГУМУС України в Одеській області 26.04.2007 року батьку дітей ОСОБА_4 ;

документи в підтвердження того, що заявниця проживатиме та буде зареєстрована після отримання дозволу на імміграцію в Україну за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для імміграції в Україну заявниця зазначила факт належності до громадянства України її неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розгляду матеріалів та отримання повідомлень про відсутність заперечень з боку Управління СБУ та УІТ, відділом ГРФО УМВС України в Одеській області 20.03.2008 року на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» заявниця отримала дозвіл на імміграцію та 02.04.2008 року була документована безстроково посвідкою на постійне проживання в Україні Серії НОМЕР_2 .

Згідно висновку по справі, дозвіл на імміграцію в Україну вказана іноземка отримала згідно пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (як мати іммігранта), проте неповнолітній син заявниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент прийняття документів у його матері, не мав дозволу на імміграцію в Україні. Крім цього, відповідно до пункту 6 частини 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію» для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак, законодавством України лише повнолітня дитини (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов`язання перед батьками. Отже, у даному випадку вимога статті 9 Закону взагалі виконана бути не може. Тобто, громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 не могла бути визнана матір`ю іммігранта.

Також, згідно обліків Головного управління ДМС України в Одеській області неповнолітній ОСОБА_2 громадянство України не набував, з клопотанням щодо набуття громадянства України його батьки, або він сам не звертався, тобто не є громадянином України.

Інших підстав для імміграції заявниці на територію України, з матеріалів справи не вбачається.

У зв`язку із чим, за висновком міграційної служби, ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну в порушення Закону України «Про імміграцію» та посвідкою на постійне проживання документована безпідставно.

Визначено за необхідне, згідно із вимогами пункту 6 статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасувати.

Посвідку на постійне місце проживання в Україні Серії ОД №3696 від 02.04.2008 року, видану на ім`я ОСОБА_1 , визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому порядку.

Повідомити територіальний підрозділ ДМС України в Одеській області за місцем реєстрації громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 про скасування дозволу на імміграцію для прийняття рішення стосовно реєстрації місця проживання.

В національному паспортному документі громадянки ОСОБА_1 штамп «Дозволено постійне проживання в Україні» анулювати.

Про прийняте рішення проінформувати Управління режиму та перепускного контролю Державного контролю України, а також повідомити громадянку Республіки Вірменія ОСОБА_1 .

28.04.2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №307522 про скасування дозволу громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Листом від 28.04.2015 року за №307522 заявниці направлено повідомлення про прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та анулювання посвідки на постійне проживання.

04.11.2022 позивачка звернулась в Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просила замінити посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 02.04.2008 року, у зв`язку з виявленням помилки в інформації, внесеної до посвідки.

Розглянувши звернення, у листі від 21.11.2022 року №У-1665/6/5101-22/5100.5.3/2362-22 відповідач повідомив заявниці, що проведенням перевірки за обліками Головного управління встановлено, що 28.04.2015 року на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну скасовано. Посвідка на постійне проживання Серії ОД№3696, видана 02.04.2008 року, визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Одночасно заявниці роз`яснено, що відповідно до статті 14 Закону України «Про імміграцію» особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

В разі наявності підстав для імміграції в Україну, передбачених статтею 4 Закону України «Про імміграцію», заявниця може повторно звернутись із відповідною заявою про оформлення дозволу на імміграцію до територіального підрозділу ГУ ДМС в Одеській області за місцем проживання.

Не погоджуючись із рішенням органу міграційної служби щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, анулювання посвідки на постійне проживання в Україні, посилаючись на його необґрунтованість та невідповідність чинному законодавству, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III, імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

За правилами частини 1 статті 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно із частиною 2 статті 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема:

батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (пункт 6).

Порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію врегульований статтею 9 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III.

Разом з цим, частинами 10, 11 вказаної статті Закону України від 07.06.2001 року №2491-III передбачено, що у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Також, у статті 10 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III (в редакції, яка діяла на момент видачі позивачці дозволу на імміграцію) визначені підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Судом першої інстанції вірно враховано, що рішення про скасування позивачці дозволу на імміграцію в Україну прийнято на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», тобто за наявності інших випадків, передбачених законами України.

Водночас, жодної норми іншого закону України, якою б конкретизувалася причина скасування дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Судом першої інстанції вірно визначено, що законами України не передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо такий дозвіл надано без достатніх підстав.

Такі висновки суду першої інстанції також відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року по справі №810/916/16, від 25 вересня 2019 року по справі №813/119/16, від 26 травня 2020 року по справі №815/6555/16, від 16 січня 2019 року по справі №808/9121/15, від 07 травня 2020 року по справі №420/6652/18.

Одночасному врахуванню підлягає й та обставина, що подані позивачкою документи для отримання дозволу на імміграцію прийняті уповноваженим органом до розгляду та вирішені по суті заявлених вимог, тобто на момент звернення не було встановлено допущення заявницею порушень при подачі документів для отримання дозволу на імміграцію чи подання свідомо неправдивих відомостей, документів, які містили неправдиві дані або підроблені документи.

Відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивачки, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

Згідно правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі №820/2262/17, від 09 липня 2020 року по справі №823/407/18, є неприпустимим перекладати тягар вкрай негативних наслідків у вигляді скасування дозволу на імміграцію через помилки або зловживання посадових осіб на особу (позивача у справі).

При цьому, діюче рішення суб`єкта владних повноважень неминуче призведе до негативних для позивачки наслідків, передбачених статтею 13 Закону України «Про імміграцію», і таких як обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію, чи застосування до особи, яка не виїхала протягом установленого строку, процедури видворення в порядку, передбаченому Законом.

Отже, при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Лише встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване оспорюване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для особи за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього, свідчитиме про наявність достатньо обґрунтованих та необхідних підстав для його прийняття.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зазначені обставини свідчать про необґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень, що є безумовною підставою для його скасування в судовому порядку.

Щодо заперечень апелянта про дотримання позивачкою шестимісячного строку, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України, в частині оскарження рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 28.04.2015 року №307522 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно наявних матеріалів адміністративної справи, оспорюване рішення прийнято на підставі висновку відповідного підрозділу (відділу) органу міграційної служби щодо доцільності скасування позивачці дозволу на імміграцію.

Як повторна перевірка правомірності видачі позивачці дозволу на імміграцію так і оспорюване рішення міграційної служби прийнято без участі позивачки (заявниці).

В матеріалах справи міститься лист від 28.04.2015 року за №307522, яким міграційною службою адресовано заявниці повідомлення щодо прийнятого рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та анулювання посвідки на постійне місце проживання.

Доказів одержання (вручення) вказаного листа (інформації) позивачкою матеріали справи не містять, як і не містять доказів щодо реалізації органом міграційної служби анулювання позивачці у зв`язку із прийнятим рішенням посвідки на постійне проживання в Україні.

Отже, як вірно визначив суд першої інстанції, достеменним доказом обізнаності позивачки про прийняте відповідачем рішення є лист від 21.11.2022 року №У-1665/6/5101-22/5100.5.3/2362-22, в якому заявницю повідомлено про скасування дозволу на імміграцію в Україну та визнання недійсною посвідки на постійне проживання.

У зв`язку із чим, звернення із цим адміністративним позовом 17.01.2023 року (згідно штемпелю на конверті) відбулось з дотриманням строку, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України.

З огляду на наведене, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв