Справа № 160/1339/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2023 року Справа № 160/1339/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

17.01.2023р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018р. по 21.12.2022р.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018р. по 21.12.2022р. у розмірі 203747,93 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що її було звільнено відповідачем з військової служби 21.08.2018р., проте, у день звільнення їй не були виплачені всі суми, що належали до виплати при звільненні, зокрема, не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні відпустки за 2014-2016р.р., фактично її виплата була проведена згідно рішення суду від 21.04.2021р. у справі №160/2473/21 тільки 21.12.2022р., у зв`язку із чим позивач вважає, що відбулася затримка розрахунку при її звільненні у період з 21.08.2018р. по 21.12.2022р., що є протиправною бездіяльністю відповідача, а відповідно, на думку позивача, відповідач має виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку згідно до вимог ст.ст.116,117 КЗпП України, вказує на те, що правильність наведеної у позові правової позиції підтверджена і судовою практикою Верховного Суду у постановах від 31.10.2019р. у справі №2340/4192/18, №825/598/17, від 13.06.2018р. у справі №805/79/16. Окрім того, позивач вказує і на те, що у відповідності до п.2, п.8 Порядку №100 розмір її середнього заробітку має бути вирахуваний виходячи із розміру фактично отриманого нею грошового забезпечення протягом останніх відпрацьованих повних місяців її роботи (з урахуванням того, що вона у листопаді 2015р. вибула у відпустку по догляду за дитиною) за вересень, жовтень 2015р., де згідно довідки Полтавського обласного військового комісаріату за №11/318/1 від 08.05.2019р. розмір її грошового забезпечення склав: у жовтні 2015р. - 2293,42 грн., у вересні 2015р. 5558,17 грн. :61 календарні дні = 128,71 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення), затримка розрахунку при звільненні склала 1583 дні, а відповідно, відповідач має виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 21.08.2018р. (день звільнення зі служби) по 21.12.2022р. (день фактичного розрахунку) виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 128,71 грн. (128,71 грн. х1583 дні), що складає 203747,93 грн. (а.с.1-8).

Ухвалою суду від 31.01.2023р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 02.03.2023р. відповідно до вимог ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати довідку про середній заробіток позивача за останні два місяці її роботи до звільнення, оформлену з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995р. згідно ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.26).

Зазначена ухвала суду була отримана відповідачем 01.02.2023р. та 28.02.2023р., що підтверджується відповідним електронним повідомленням та поштовим повідомленням про вручення, наявним в матеріалах справи (а.с.29-30).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, відповідачем до канцелярії суду засобами електронного зв`язку - 09.03.2023р. подано відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що остаточний розрахунок з позивачем військовою частиною здійснено 21.12.2022р., тобто, період за який здійснюється розрахунок за даною виплатою 21.08.2018р. (наступний день після звільнення з військової служби) по 21.12.2022р. включно, що становить 1583 календарних дні, проте, при загальному розмірі виплаченої суми грошового забезпечення, яка склала 4975,72 грн. з військової частини не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 203747,93 грн., адже, така сума перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум та при розрахунку такого розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету про що зазначено і у численних аналогічних позиціях щодо застосування принципу співмірності у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19, у яких досліджувалося питання щодо визначення відсоткового значення суми виплати середнього заробітку(а.с.32-34).

Надалі, через не надання відповідачем на вимогу ухвали суду від 31.01.2023р. довідки про середній заробіток позивача за останні два місяці роботи до звільнення, ухвалою суду від 13.03.2023р., повторно, у відповідача були витребувані додаткові документи, а саме: довідка про середній заробіток позивача за останні два місяці її роботи до звільнення, оформленої з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995р.; довідка про нараховані та виплачені позивачеві суми грошового забезпечення у день звільнення - 21.08.2018р. виходячи з вимог ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.36).

22.03.2023р. на виконання зазначених вимог ухвал суду, відповідачем було надано до канцелярії суду копію довідки за №9/2/1575 від 11.03.2023р. про середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два місяці роботи до звільнення (вересень, жовтень 2015р.), проте, довідку про загальний розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення позивачеві при звільненні 21.08.2018р. надано не було з посиланням на те, що ВЧ НОМЕР_1 з 01.06.2017р. по 31.01.2023р. знаходилася на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_2 , що підтверджується змістом відповіді відповідача від 21.03.2023р. №830(а.с.42).

З метою всебічного та об`єктивного розгляду даної справи, судом було вжито заходів для витребування у ВЧ НОМЕР_2 наведеної вище довідки згідно ухвали суду від 31.03.2023р., зазначену довідку було запропоновано надати до 20.04.2023р. у зв`язку із чим був продовжений строк розгляду даної справи до 01.05.2023р. (а.с.44-45).

Наведена ухвала суду від 31.03.2023р. було отримана засобами поштового зв`язку ВЧ НОМЕР_2 07.04.2023р., що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.48).

Разом з тим, у встановлений судом строк, до 20.04.2023р. ВЧ НОМЕР_2 вимоги ухвали суду від 31.03.2023р. виконані не були (такі докази відсутні в матеріалах справи), у зв`язку із чим судом 26.04.2023р. до Міністерства оборони України було скеровано лист за №26356/23 щодо сприяння у виконанні вимог ухвали суду ВЧ НОМЕР_2 (а.с.49-50).

З метою отримання відповіді від Міністерства оборони України ухвалою суду від 01.05.2023р. було продовжено строк розгляду даної адміністративної справи до 02.06.2023р.(а.с.52).

29.05.2023р. від ВЧ НОМЕР_2 надійшла заява, у якій повідомлено про те, що ВЧ НОМЕР_3 знята з фінансового забезпечення з ВЧ НОМЕР_2 та зарахована на фінансове забезпечення до ВЧ НОМЕР_4 з 01.02.2023р. у зв`язку із чим ВЧ НОМЕР_2 не є володільцем інформації щодо нарахування та виплат грошового забезпечення позивачеві, про що до заяви додано відповідну довідку від 26.05.2023р. №1/543 (а.с.61-63).

Враховуючи наведене, строки вирішення справи, суд вважає за необхідне розглянути дану справу за наявними у ній доказами, у відповідності до вимог ч.9 ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 02.06.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходила військову службу, зокрема, у військовій частині НОМЕР_1 на посаді бухгалтера (1 категорії) фінансово-економічної служби та була звільнена з військової служби в запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 21.08.2018р. згідно витягу з наказу від 21.08.2018 №259, при цьому, позивача було виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення даної військової частини з 21.08.2018р. що підтверджується змістом наведеного вище копії витягу з наказу, а також змістом копії паспорту позивача, наявних у справі (а.с.11,16).

Надалі, на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2021р. у справі №160/2473/21, яке набрало законної сили 09.09.2021р., відповідачем позивачеві була виплачена грошова компенсація за невикористані дні відпустки за 2014-2016 роки у розмірі 4945,72 грн. 21.12.2022р., що підтверджується копією наведеного судового рішення та копією відомостей банку про надходження вказаної суми на банківський рахунок позивача (а.с.14,18-23).

При цьому, зі змісту копії розрахунково-платіжної відомості від 09.03.2023р №120/ФС видно, що позивачеві у грудні 2022р. на виконання згаданого вище судового рішення було нараховано грошову компенсацію всього 5021,03 грн., із них утримано ПДФО -903,79 грн., військовий збір -75,31 грн., перераховано на картку 4945,72 грн. (а.с.35).

Позивач, вважаючи, що не нарахування та не виплата їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2014-2016 роки) у період з 21.08.2018р. по 21.12.2022р. є протиправною бездіяльністю відповідача, звернулася до суду з даним позовом, просить визнати вказану бездіяльність відповідача протиправною, а також і стягнути з останнього на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період (виходячи із розрахунку середньоденного її заробітку за вересень, жовтень 2015р., який склав 128,71 грн. х 1583 календарних днів затримки розрахунку при звільненні на підставі даних довідки Полтавського обласного військового комісаріату за №11/318/1 від 08.05.2019р.) у розмірі 203747,93 грн. (а.с.1-6).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018р. (наступний день після звільнення) по 21.12.2022р. (день фактичного розрахунку), а також і шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5018,21 грн. за період з 22.08.2018р. по 21.12.2022р., при цьому, із застосуванням адміністративним судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку з урахуванням співмірності ймовірних втрат позивача та заявленими позовними вимогами, виходячи з наступного.

Правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі і порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ІІ (далі Закон №2011-ІІ), Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, яке є спеціальним законодавством та має пріоритет у його застосуванні над іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, наведеними нормами спеціального законодавства не врегульовані правовідносини щодо відповідальності роботодавця (у тому числі і суб`єкта владних повноважень державного органу) за затримку розрахунку при звільненні особи, а, відповідно, у разі, якщо спеціальними нормами не врегульовані такі спірні правовідносини, підлягають застосуванню загальні норми права, зокрема, норми ст.ст.116,117 КЗпП України, що також передбачено і рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 та узгоджується із правовою позицією у подібних правовідносинах, яка викладена у постанові Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №809/366/17, яка є обов`язковою до застосування адміністративним судом у порядку, встановленому ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, виходячи із того, що предметом даного спору є саме відшкодування (компенсація) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та спірні правовідносини нормами спеціального законодавства не врегульовані, тому слід дійти до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме приписи трудового законодавства, зокрема, ст.ст.47,116,117 КЗпП України.

Так, в силу ч.1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин - 21.08.2018р.) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування і в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

При цьому, згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у його постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав, тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру; Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач; з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при зменшенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати наступне: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тощо (п.91 постанови).

Аналогічний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у п.40 постанови Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі №806/403/17, який адміністративним судом враховується у спірних правовідносинах згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, виходячи із обставин цієї справи з урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за необхідне у даних правовідносинах у цій справі зменшити розмір такого відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на вищенаведені критерії, зокрема, розміру простроченої заборгованості, який становить 5021,03 грн. (нарахована грошова компенсація за невикористані дні відпустки); наявність між позивачем та відповідачем спору щодо невиплати позивачеві у день звільнення грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки, який вирішувався в судовому порядку та судове рішення було прийняте 21.04.2021р. (справа №160/2473/21), при цьому, позивач була звільнена зі служби 21.08.2018р., проте, звернулася до суду з позовом лише у лютому 2021р.; період прострочення з урахуванням набрання вказаним судовими рішенням законної сили; фінансування відповідача із Державного бюджету України; ймовірний розмір наведених майнових втрат позивача, що є предметом даного спору, та їх співмірність із заявленою позивачем у позові до стягнення суми середнього заробітку у розмірі 203747,93 грн. (а.с.1-8).

Так, як встановлено судом, предметом спору у цій справі, є бездіяльність відповідача з приводу не відшкодування (компенсації) відповідачем позивачеві середнього заробітку за час затримки у виплаті позивачці у день звільнення грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки у загальній сумі 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів) у період прострочення з 22.08.2018р. (наступний день після звільнення) по 21.12.2022р. (день фактичної виплати вказаної суми) та згідно обрахунку позивачки така сума середнього заробітку, на думку позивачки, повинна проводитися із показника 128,71 грн./день із розрахунку його середнього заробітку за 2 місяці її роботи (служби) - вересень, жовтень 2015р. (з урахуванням того, що вона у листопаді 2015р. 23.11.2015р. вибула у відпустку по догляду за дитиною), який склав у сумі 203747,93 грн. (128,71 грн. х 1583дні затримки) згідно даних довідки Полтавського обласного військового комісаріату за №11/318/1 від 08.05.2019р. (а.с.17).

Проте, наведені у згаданій вище довідці за №11/318/1 від 08.05.2019р. показники грошового забезпечення позивачки (на застосуванні яких наполягала позивачка у позові) не можуть бути обрані судом для визначення та обрахунку середнього заробітку позивачки, виходячи з наступного.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (далі Порядок №100).

Абз.3 п.2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Положеннями пункту 8 розділу ІУ Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 2 пункту 8 розділу ІУ наведеного Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Останнім абзацом пункту 8 розділу ІУ Порядку №100 встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При цьому, згідно до абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Тобто, у даному випадку, подією, з якою пов`язана виплата середнього заробітку, є звільнення позивачки з військової служби 21.08.2018р. (Витяг з наказу №259 від 21.08.2018р.)- (а.с.16).

Відповідно, останніми двома календарними місяцями, що передують звільненню позивачки, є червень та липень 2018р. (2 місяці до моменту її звільнення 21.08.2018р.).

Так, судом вживалися заходи щодо витребування у відповідача та у військової частини НОМЕР_2 ( ВЧ НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпеченні вказаної ВЧ) та надання до суду довідки про середній заробіток позивача за червень та липень 2018р. з дотриманням вимог Порядку №100, про що свідчать як ухвала суду від 31.03.2023р., так і лист скерований судом до Міністерства оборони України від 26.04.2023р. за вих. №26356/23 (а.с.44-45, 49-50), проте, такої довідки суду надано не було.

Разом з тим, як встановлено із наявних в матеріалах справи документів, у вказані місяці - червень та липень 2018р. позивачка жодного робочого дня не відпрацювала (перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років), що підтверджено матеріалами справи (копія листа від 01.10.2020р. №116/14/4/1322) та не заперечується позивачем у позові (а.с.6, 15).

Таким чином, виходячи з того, що позивачка не працювала два місяці до звільнення, а відповідно, не мала заробітку, тому розрахунок середньої заробітної плати (грошового забезпечення) позивачки повинен проводитися виходячи з виплати за попередні два місяці її роботи згідно до вимог абз. 4 п.2 розділу ІІ Порядку №100.

Так, на вимогу суду 22.03.2023р. представником відповідача була надана копія довідки від 11.03.2023р. за №9/2/1575 про середньоденне грошове забезпечення позивача за період вересень, жовтень 2015р. (з урахуванням того, що позивач до 21.08.2018р. не працювала та не мала заробітку), що становлять виплати за попередні її місяці роботи згідно до вимог абз. 4 п.2 розділу ІІ Порядку №100, зі змісту якої вбачається, що грошове забезпечення за вказаний період 61 календарний день становить 3089,16 грн. (вересень 2015р. 1943,75 грн.; жовтень 2015р. 1145,41 грн.), середньоденне грошове забезпечення складає 50,64 грн. (а.с.42-зворот).

Зміст розрахунку середньоденного заробітку, наведений у вказаній довідці позивачем не заперечувався (таких заперечень матеріали справи не містять).

За викладеного та враховуючи, що розрахунки, наведені у вищевказаній довідці відповідають вимогам абз. 4 п.2 розділу ІІ Порядку №100, суд приходить до висновку, що при розгляді справи в суді щодо вирішення трудових спорів при проведенні розрахунку середньої заробітної плати (грошового забезпечення) позивачки підлягають застосуванню саме наведені приписи Порядку №100, що неодноразово було підтверджено і правовими позиціями як Пленуму Верховного Суду України, так і правовими позиціями Верховного Суду.

Також із матеріалів справи судом встановлено, що під час звільнення позивача із військової служби 21.08.2018р., позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, відповідно, грошового забезпечення їй не нараховувалось та не виплачувалось, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується позивачем (інших доказів суду не надано).

Проте, станом на 21.08.2018р. (день звільнення зі служби) позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2014-2016р.р. у розмірі 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів), що підтверджено змістом копії судового рішення у справі №160/2473/21 та копією розрахунково-платіжної відомості відповідача (а.с.18-23,35).

Разом з тим, вказана сума грошової компенсації за невикористані дні відпустки була виплачена відповідачем позивачеві не 21.08.2018р. (у день звільнення), а 21.12.2022р. в порядку примусового виконання вищенаведеного судового рішення, що підтверджується копією відомостей банку про надходження суми грошової компенсації за судовим рішенням у розмірі 4945,72 грн. (з урахуванням відрахування податків та обов`язкових платежів) (а.с.14).

Тобто, сума грошової компенсації за невикористані дні відпустки 2014-2016р.р. у розмірі 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів), яка повинна була бути виплачена відповідачем позивачеві у день звільнення 21.08.2018р. була виплачена з затримкою (простроченням), яка становить з 22.08.2018р. (наступний день після звільнення) по 21.12.2022р. (день фактичної виплати), наведена сума була спірною та була виплачена за наслідками судового оскарження на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2021р. у справі №160/2473//21, після набрання ним законної сили 09.09.2021р. (а.с.18-23).

Отже, із наведеного, можна дійти висновку, що ймовірний розмір майнових витрат позивача від загального розміру всіх належних їй виплат при звільненні, виходячи з предмету спору, становить 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів).

При цьому, із порівняльного аналізу зазначеної сума ймовірних майнових втрат позивача у сумі 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів) у співвідношенні із заявленими позивачкою у позові до стягнення у сумі 203747,93 грн., яку позивачка обрахувала самостійно (виходячи з розрахунку за вересень, жовтень 2015р., який становить 128,71 грн./день х 1583 дні затримки розрахунку згідно даних довідки №11/318/1 від 08.05.2019р.) та наполягала у позові на стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме із вказаного показника, суд приходить до висновку, що заявлена позивачкою сума до стягнення не є неспівмірною.

Також, судом враховується і те, що, як уже зазначалося вище, згадана сума середнього заробітку (грошового забезпечення) позивачки у розмірі 203747,93 грн., обрахована позивачкою за відомостями, наведеними у довідці №11/381/1 від 08.05.2021р., яка складена не з метою проведення розрахунку середнього заробітку позивача та без дотримання вимог Порядку №100 (на спростовування цього доказів суду не надано), а відповідно, відомості, які містяться у вказаній довідці не можуть бути застосовані судом при проведенні розрахунку середнього заробітку позивача у даних правовідносинах.

Разом з тим, виходячи з аналізу наведених норм та встановлених обставин у їх сукупності, можна дійти висновку, що, у даному випадку, підлягають застосуванню судом при розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) позивачки, показники грошового забезпечення, які містяться у довідці №9/2/1575 від 11.03.2023р. сформовані з дотриманням вимог абз.4 п.2 розділу ІІ Порядку №100 та яка була надана на вимогу суду, у якій зазначена інформація про середньоденний заробіток позивача, що становив 50,64 грн. (а.с.42-зворот).

Наведений розрахунок позивачем не оспорювався у ході судового розгляду справи (таких доказів суду не надано).

Так, судом встановлено, що період затримки (прострочення) виплати позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки у сумі 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів) становив з 22.08.2018р. (наступний день після звільнення) по 21.12.2022р. (день фактичної виплати), що складає 1583 календарних дні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що середньомісячна заробітна плата (грошове забезпечення) позивачки, виходячи із розрахунку 50,64 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1583 (календарні дні), складає 80163,12 грн., що відповідає приписам вимогам абз.4 п.2 розділу ІІ Порядку №100.

В той же час, виходячи з принципів (критеріїв) пропорційності та співмірності спірних ймовірних втрат позивачки (затримка виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки у розмірі 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів)) із заявленими позовними вимогами про відшкодування (компенсацію) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у період з 22.08.2018р. по 21.12.2022р.у розмірі 203747,93 грн., суд вважає за необхідне зменшити таке відшкодування та стягнути з відповідача на користь позивача 5018,21 грн. як суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 6,26 % від 80163,12 грн. (ймовірні майнові втрати позивача щодо затримки у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки у розмірі 5021,03 грн.), тобто, шляхом проведення обчислення відсоткового значення від недоплаченої суми, яка не була виплачена позивачеві при її звільненні.

Також судом враховується і те, що позивач з 2015р. по 2018р. не працювала, а заходилася у відпустці по догляду за дитиною до 3- років, а також і значне зволікання позивачкою у зверненні до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки, а саме: звернення до суду з позовом лише 19.02.2021р., з урахуванням того, що її було звільнено з військової служби 21.08.2018р., тобто, майже через 2 роки 6 місяців, що підтверджується змістом судового рішення від 21.04.2021р. у справі №160/2473/21 (а.с.18).

При цьому, слід зазначити, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, яке реалізується у кожній справі індивідуально на підставі обставин справи, які в кожній з них є різними.

Аналогічний підхід при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлений і Верховним Судом у його постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 та у постанові від 04 листопада 2021р. у справі №806/403/17.

Окрім того, судом враховується і те, що Збройні Сили України фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, станом на 02.06.2023р. через вторгнення російської федерації на територію суверенної України у Державі введений воєнний стан, тривають воєнні дії, а тому з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відшкодування (компенсація) відповідачем позивачці середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5018,21 грн. за період з 22.08.2018р. по 21.12.2022р. є пропорційним, співмірним та достатнім способом захисту порушеного права позивача.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних підстав та не надано доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача у не проведенні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018р. по 21.12.2022р., що є предметом даного спору, з урахуванням встановлених судом обставин у справі та аналізу наведених вище норм чинного законодавства України.

При цьому, є безпідставними та необґрунтованими аргументи представника відповідача, викладені у відзиві з приводу того, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, з огляду на те, що наведені відповідачем обставини є правом суду, а не його обов`язком, при цьому, слід зазначити, що вказані обставини не можуть служити належними доказами правомірності бездіяльності відповідача у даних правовідносинах виходячи з вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, судом враховується і те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, у даних правовідносинах, не наділений повноваженнями робити вказівки адміністративному суду у який спосіб повинен діяти суд, які розрахунки слід проводити та інше, а має лише право заявляти суду відповідні клопотання та обов`язок перед судом довести правомірність своїх дій чи бездіяльності належними, достатніми та допустимими доказами з урахуванням вимог ст.ст. 2, 72, 73, 77, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, проте, письмовий відзив відповідача таким наведеним процесуальним вимогам не відповідає та жодних таких доказів, що стосуються предмету позову, у відзиві не наведено та до відзиву не додано(а.с.32-34).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача у не проведенні нарахування та виплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018р. по 21.12.2022р., суд приходить до висновку, що вказана бездіяльність (пасивна поведінка) відповідача є протиправною, необґрунтованою, вчиненою без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим відповідачем були порушені права та інтереси позивача у наведеній частині, які підлягають судового захисту шляхом визнання вищенаведеної бездіяльності відповідача протиправною.

Окрім того, з урахуванням вищенаведених обставин у даній справі за якими судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача, як суб`єкта владних повноважень, слід задовольнити і позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 22.08.2018р. (з наступного дня після звільнення) по 21.12.2022р. (день фактичної виплати суми грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2014-2016 роки) з урахуванням того, що позивачку було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини саме 21.08.2018р., який є останнім днем служби позивачки, що підтверджено матеріалами справи (а.с.16,18-23).

З огляду на викладене, зазначений у позові період початку затримки розрахунку при звільненні з 21.08.2018р. є помилковим, необґрунтованим жодними доказами, спростовується вищенаведеними доводами, тому не може бути прийнятий судом до уваги та задоволенню не підлягає.

Також і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, починаючи з 21.08.2018р. не підлягають задоволенню, виходячи із того, що, по-перше, наведений у позові період початку відліку строку, починаючи з 21.08.2018р. ніякими доказами не обґрунтований та не підтверджений, а виключення позивачки зі списків особового складу військової частини відбулося 21.08.2018р., що є останнім днем її роботи (служби); по-друге, вказана сума середнього заробітку із розрахунку (з урахуванням перебування позивачки з 2015р. по 2018р. у відпустці по догляду за дитиною) у розмірі 203747,93 грн. не є пропорційною та співмірною із сумою простроченої заборгованості, яка є предметом даного спору та стосується затримки у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки у розмірі 5021,03 грн.; по-третє, як уже зазначалось вище обрахування позивачем зазначеної суми середнього заробітку виходячи з розміру середньої заробітної плати позивачки (з урахуванням перебування позивачки з 2015р. по 2018р. у відпустці по догляду за дитиною) у розмірі 203747,93 грн. не відповідає та проведене без дотримання приписів Порядку №100.

При цьому, судом не може бути застосована у даних правовідносинах правова позиція Верховного Суду, викладена у його постанові від 31.10.2019р. у справі №825/598/17, у справі №2340/4192/18, на застосуванні якої наполягала позивачка у позові, з огляду на те, що викладена у ній правова позиція не відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка була сформована пізніше в часі, а саме: 30.11.2020р. у справі №480/3105/19 та 04.11.2021р. у справі №806/403/17, а тому наведена вище правова позиція, яка сформована у часі пізніше (після 31.10.2019р.) підлягає застосуванню у даних правовідносинах.

За викладених обставин та з урахуванням принципів (критеріїв) розумності, справедливості, пропорційності та співмірності розміру компенсаційних виплат з фактично завданою шкодою, яка полягає у несвоєчасній виплаті (затримці у виплаті) грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2014-2016 роки у розмірі 5021,03 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів) при звільненні позивачки з військової служби у день її звільнення (21.08.2018р.), суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018р. (з наступного дня після звільнення) по 21.12.2012р. (день фактичної виплати) у сумі 5018,21 (6,26% від 80163,12 грн.).

З огляду на наведене в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 198729,72 грн. позивачеві слід відмовити за їх необґрунтованістю.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України позивачка, у справі, що розглядається звільнена від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останньою сплачено не було, а отже, і відсутні підстави для здійснення розподілу таких судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018р. по 21.12.2022р. - протиправною.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018р. по 21.12.2022р. у розмірі 5018 грн. 21 коп. (п`ять тисяч вісімнадцять грн. 21 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва