Справа № 380/18763/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/18763/21 пров. № А/857/3096/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі № 380/18763/21 (головуючий суддя Кузан Р.І., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 18 квітня 2020 року по 22 жовтня 2021 року включно в розмірі 87058,79 грн.

Рішенням від 24 січня 2023 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.

Стягнув з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 18 квітня 2020 року по 23 жовтня 2021 року в розмірі 6659,67 (шість тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 67 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що з сума, яка належала позивачу до виплати на час звільнення становить не 6703,06 грн, а 41054,52. Так, на момент звільнення позивачу не було виплачено не лише грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки з 30.10.2015 по 17.04.2020, але й середній заробіток за час затримки виконання судових рішень у справах №813/2443/17 та 813/270/18.

Крім того, вважає що суд першої інстанції неправильно визначив середньоденну заробітну плату, яку враховано при визначенні розміру сум відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, за підрахунками позивача, стягненню на його користь підлягає 87 058, 79 грн, а не 6659,67 грн.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу Львівського міського управління Головного управління МВС України у Львівській області.

Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 17 квітня 2020 року № 1268 о/с «Про звільнення» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ України в запас Збройних Сил за п. 64 «б» /через хворобу/ майора міліції Михайліва І.М. (М-010824), старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 17 квітня 2020 року.

Позивач, вважаючи, що з ним не проведено повного розрахунку при звільненні звертався до суду з позовами про стягнення недоплачених сум.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №380/4580/20 позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області задоволено повністю. Зокрема, стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2019 за період з 30.07.2019 року по 05.02.2020 року в сумі 20910,68 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 у справі №380/7938/20 позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 у справі № 813/2443/17 за період з 25.10.2017 по 11.12.2017 та грошове забезпечення за період з 06.02.2020 по 17.04.2020 в розмірі 13440,78 грн без урахування податків, зборів та інших платежів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 у справі №380/7936/20 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року про відмову в задоволенні позову у справі № 380/7936/20 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за період з 30 жовтня 2015 року по 17 квітня 2020 року.

На виконання рішення суду від 20.11.2020 у справі №380/7938/20 відповідач 07.07.2021 виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 13373,58 грн, що підтверджується копією виписки з коментарем «грошове забезпечення виконавчий лист ЛОАС від 26.04.2021 справа №380/7938/20».

На виконання рішення суду від 20.11.2020 у справі №380/4580/20 відповідач 07.07.2021 виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 20806,13 грн, що підтверджується копією виписки з коментарем «грошове забезпечення виконавчий лист ЛОАС від 08.06.21 справа №380/4580/20».

На виконання постанови суду від 22.04.2021 у справі №380/7936/20 відповідач 23.10.2021 виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 6669,54 грн, що підтверджується копією виписки з коментарем «компенсація за невикористані відпустки за рішенням суду №380/7936/20».

Стверджуючи, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки грошова компенсація за невикористані дні чергової відпустки за період з 30.10.2015 по 17.04.2020 не виплачена в день звільнення позивача, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому, відповідно до вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Суд зменшив розмір відшкодування, враховуючи принцип співмірності, про що неодноразово вказував Верховний Суд у своїх рішеннях.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, з особою, звільненою з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю проведений розрахунок.

Невиконання такого обов`язку передбачає відповідальність, встановлену ст. ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст. ст. 1-1, 1-2 Закону№ 2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Зважаючи на наведені вище правові норми, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, а саме - не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки в сумі 6 703, 06 грн.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно визначив суму, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні, а саме не врахував сум середнього заробітку, присуджених позивачу рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №380/4580/20 та від 20.11.2020 у справі №380/7938/20 за затримку виконання судових рішень, оскільки такі суми є видом відповідальності відповідача за несвоєчасне виконання рішень судів. Такі суми визначаються судом про їх присудженні чи стягненні та не належать до розрахунку та виплаті роботодавцем при звільненні працівника.

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку зі звільненням проведено 23.10.2021 (виплачено 6703,06 грн грошової компенсації за невикористані календарні дні відпусткаи), то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 18.04.2020 (наступний день з дня звільнення) по 23.10.2021 за затримку терміном 553 календарних дні.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає 6659,67 грн середнього грошового забезпечення, що є співмірним з урахуванням розміру невиплачених сум та частки, яку вони становили у заявлених вимогах, враховуючи істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та період, за який вона підлягає сплаті. Суд першої інстанції слушно зауважив, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а).

Розрахунок вказаної вище суми суд першої інстанції обґрунтовано провів з врахуванням середньоденного грошового забезпечення в розмірі 109,48 грн, оскільки саме з цієї величини було нараховано позивачу грошове забезпечення за період з 06.02.2020 по 17.04.2020 відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 у справі № 380/7938/20 (набрало законної сили), тобто за два місяці, що передували звільненню позивача.

Наведеними обставинами спростовуються покликання апелянта на те, що оскільки йому при звільненні зі служби за період з 2019-2020 роки грошове забезпечення не нараховувалося та не виплачувалося, то відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 №100, обрахунок середньої місячної заробітної плати (середньоденної заробітної плати) повинен проводитися з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку, тобто з 4723 грн (ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про часткову обґрунтованість адміністративного позову.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі №380/18763/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 02.06.2023.