Справа № 640/19908/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Верховного Суду Уханенка С. А. на постанову Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України ) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Користуючись цією нормою висловлюю незгоду із постановою колегії суддів у цій справі.
Стислий виклад обставин справи
Предметом спору у цій справі є правомірність наказу в.о. Директора ДБР Соколова О.В. від 21 липня 2020 року №446-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника третього відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених службовими особами, Головного слідчого управління ДБР з 23 липня 2020 року в зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що: відповідачем порушено процедуру звільнення і наказ про звільнення позивача є протиправним, таким, що підлягає скасуванню; підстава звільнення ОСОБА_1 з державної служби, зазначена в оскаржуваному наказі, не передбачена пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII); суб`єктом призначення/керівником державної служби не дотримано норм частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, яка діяла на дату прийняття оскаржуваного наказу, не запропоновано позивачеві будь-яку вакантну посаду в тому самому державному органі. Також ОСОБА_1 указував на відсутність у в.о. Директора ДБР Соколова О.В. повноважень щодо вирішення питання про його звільнення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року в справі №640/19908/20 залишити без змін.- без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновків про відповідність оскаржуваного наказу від 21 липня 2020 року №446-ос, яким позивача звільнено з посади начальника третього відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених службовими особами, Головного слідчого управління ДБР 23 липня 2020 року в зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби, вимогам чинного законодавства; про дотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мигаль Христини Орестівни залишена без задоволення, а постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року залишена без змін.

Приймаючи постанову, Верховний Суд врахував висновок Верховного Суду у справі щодо застосування приписів частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (Закон № 889-VIII) у редакції Закону № 440-IX від 14 січня 2020 року, який сформований у у постановах від 28 липня 2021 року в справі №640/11024/20, від 29 грудня 2021 року в справі №420/3825/20, від 02 червня 2022 року в справі №420/3541/20, від 07 липня 2022 року в справі №640/9691/20, від 10 серпня 2022 року в справі №560/586/21, від 11 серпня 2022 року в справі №400/4034/20, від 01 вересня 2022 року в справі №160/4335/21, від 15 вересня 2022 року в справі №380/10822/21, від 16 вересня 2022 року в справі №640/15938/20, від 27 вересня 2022 року в справі №640/15430/20, від 03 листопада 2022 року в справі №240/20237/20, від 22 листопада 2022 року в справі №320/8522/20, від 29 листопада 2022 року в справі №280/9533/20, від 01 грудня 2022 року в справі №380/4735/21, від 08 грудня 2022 року в справі №160/4338/21, від 09 лютого 2023 року в справі №640/10526/20, від 23 лютого 2023 року в справі №280/2412/21, від 29 березня 2023 року в справі №380/6745/21 та інших.

Верховний Суд констатував, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII в редакції Закону №440-IX слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Проте я не можу погодитися із таким висновком Суду щодо застосування цієї норми через його невідповідність принципу законності, як складової частини принципу верховенства права.

Відповідно до приписів частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Отже, надаючи оцінку правомірності звільнення, суду необхідно перевірити на відповідність закону підставу та процедуру звільнення.

Перевірка правомірності втручання у право особи, яким є звільнення особи з публічної служби, повинна мати основу у національному законодавстві, а якість такого закону передбачає вимогу що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе. Такий закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади і відповідати принципу верховенства права.

Необхідно також звернути увагу, що за правовою позицією Конституційного Суду України, яка викладена у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів.

З огляду на викладене, необхідно зазначити, що конструкція норми частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» є частиною процедури припинення державної служби, дотримання якої є обов`язком для роботодавця та входить до предмета контролю суду, в разі виникнення спору у правовідносинах припинення державної служби.

Водночас, надання законодавцем права роботодавцю пропонувати наявне робоче місце без визначення будь-яких критеріїв реалізації такого права сприяє ситуації прийняття відповідною посадовою особою свавільних рішень у правовідносинах припинення публічної служби та унеможливлює для державного службовця змогу передбачити наслідки застосування цієї норми до нього.

Невідповідність вказаної норми принципу законності стає більш очевидною, коли припинення державної служби відбувається під час реорганізації державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців лише за рішенням керівника, прийняття якого не обмежено будь-якими умовами, за яких таке рішення може бути прийнято.

З огляду на викладене, тлумачення приписів частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин повинно відбуватися за позицією сформованою Верховним Судом України та неодноразово підтриманою Верховним Судом, зокрема, у постанові від 27 травня 2020 у справі №813/1715/16 щодо обов`язку власника по працевлаштуванню працівника, що підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, а саме, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Отже, застосований у цій справі Верховним Судом висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII не сприяє захисту особи від свавільного втручання органів державної влади у її права.

Крім того, необхідно зауважити, що сталою є практика Верховного Суду щодо оцінки правомірності дій та рішень суб`єктів владних повноважень через призму критеріїв, закріплених у статті 2 КАС України.

Водночас, встановлені у справі обставини та зміст наказу про припинення державної служби позивача вказують, що оскаржуваний наказ не відповідає жодному з критеріїв, передбачених у статті 2 КАС України.

Підсумовуючи зазначу, що за наслідками розгляду касаційної скарги Верховному Суду необхідно було скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року.

Суддя С.А. Уханенкоу