Справа № 160/3599/23
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2023 року Справа № 160/3599/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у зарахуванні до пільгового стажу згідно п 2.8 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періодів роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004, - протиправними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно п 2.8 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004 рік.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в вересні 2022 року він звернувся до відповідача із заявою та пакетом документів з метою підтвердження наявного пільгового страхового стажу, який дасть право призначення пенсії на пільгових умовах за ст.114 Закону №1058. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 відмовлено в зарахуванні пільгового стажу згідно статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку тим, що в наданих документах (трудова книжка, довідки архівного відділу про нарахування заробітної плати, виписки з наказів, особова картка форми П-2) відсутня інформація, що позивач працював: водієм автобусу на міських маршрутах (в межах міста). Позивач вважає, що надмірно формалізований підхід органу ПФУ до виконання своїх функцій, необґрунтовано позбавляє його права на зарахування справжнього заробленого стажу, і як наслідок, права на належне пенсійне забезпечення, адже його пільговий стаж водія міського автобуса дає законні підстави при досягненні віку 55 років ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) для отримання пенсії за віком на пільгових умовах, у зв`язку з чим, звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2023 року прийнято до свого провадження вказану справу та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Ухвалу про відкриття провадження у справі, разом із копією позову та доданими до неї матеріалами, отримано відповідачем 09.03.2023р., що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи.
Відповідач, відзив на позовну заяву або будь-яких пояснень з приводу заявлених позовних вимог, як у встановлений судом строк, так і станом на момент прийняття рішення по праві не надав.
Зважаючи на те, що відповідача було належним чином повідомлено про відкриття провадження у справі, своїм правом на подання відзиву відповідач не скористався, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
На підставі ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в вересні 2022 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою та пакетом документів щодо підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або вислугу років.
24 жовтня 2022 року Комісією Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення №4 про результати розгляду заяви про підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або вислугу років в якому зазначено, що для підтвердження періодів роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004, для зарахування до пільгового стажу згідно п 2.8 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» немає підстав. У вказаному рішенні також зазначено, що в наданих документах (трудова книжка, довідки архівного відділу про нарахування заробітної плати, виписки з наказів, особова картка форми П-2) відсутня інформація, що ОСОБА_1 працював: водієм автобусу на міських маршрутах (в межах міста).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
За приписами ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права, свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав, свобод людини є головним обов`язком держави.
На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.
Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. "з" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в редакції, яка була чинною станом на час звернення позивача до відповідача, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, а саме чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 30 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.
Відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі за текстом Закон №1058-IV) пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим законом.
Відповідно до ст. 11 Закону № 1058-IV, застрахованими особами є громадяни, які працюють на підприємствах, в установах і організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, у фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування - фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи за договорами цивільно-правового характеру.
За осіб, які працюють на вищезазначених умовах, страхувальник (роботодавець) зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати до солідарної системи в установлені строки та в повному обсязі страхові внески від об`єкту для їх нарахування.
Згідно із п. 8 статті 114 Закон України № 1058, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
За відсутності страхового стажу, встановленого абзацами другим - третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту і абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті, страхового стажу, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 2 частини другої цієї статті.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті.
Статтю 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено порядок підтвердження стажу роботи, згідно з якою основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Так, згідно з пунктом 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеної періоду роботи позивачки до стажу роботи, що враховується у призначенні (перерахунку) пенсії.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
У вересні 2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою та пакетом документів щодо підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або вислугу років.
Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідачу було надано наступні документи, копії яких наявні в матеріалах справи: уточнюючу довідку про характер роботи та відповідні Архівні довідки, які підтверджують факт його роботи водієм на автотранспортному підприємстві, яке здійснювало саме міські і міжміські пасажирські перевезення (про отримання заробітної плати на підставі особових рахунків, відпусток, відпрацьовані дні тощо), видані архівним управлінням Кам`янської міської ради, а саме:
1) Історична довідка, видана архівним управлінням Кам`янської міської ради від 25.08.2022 № Б-789/2/03-09 про вид діяльності (міські, приміські та міжміські перевезення), про перейменування та реорганізацію роботодавця АТП та його банкрутство у 2006 році;
4) Особові картки №4014 та №2532.
Щодо посилання відповідача про те, що «відсутня інформація, що ОСОБА_1 працював водієм автобусу на міських маршрутах в межах міста» суд зазначає, що є відповідний запис №5 на стор.2 в трудовій книжці, де зазначено, що «прийнятий водієм на всі марки АВТОБУСІВ в ак. 3», запис №5 на стор.4, де зазначено, що «прийнятий водієм на всі марки АВТОБУСІВ в ак. 3», запис №9 на стор.6, де зазначено, що «прийнятий водієм на всі марки АВТОБУСІВ в ак. 3».
Таким чином, суд зазначає, що характер виконуваної позивачем роботи на посаді водія міського автотранспорту, а саме, автобуса на міському та міжміському маршруті, підтверджено відповідними записами, як у трудовій книжці (що виключає необхідність підтверджувати наявність трудового стажу за допомогою довідки, оскільки основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка), так і уточнюючій довідці та архівних довідках від Архівного управління КМР.
При цьому, положеннями п. 2 ч. 1 ст. 64 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ч. 1 ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пп.4 п 2.4 Положення про управління Пенсійного Фонду України в районах, містах і районах у містах передбачено право органів, що призначають пенсії, вимагати від підприємств, організацій та окремих осіб відповідні документи, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, проводити перевірки інших документів, пов`язаних із призначенням пенсії отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості з питань, що виникають під час таких перевірок.
Тобто у разі виникнення питань, які стосуються пільгового стажу, відповідач для виконання покладеного на нього державою обов`язку по призначенню та виплаті пенсії, мав право здійснити перевірку первинних документів.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відмовляючи зараховувати спірні періоди роботи позивача до пільгового стажу згідно п 2.8 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
При цьому, неправильне словесне вираження позивачем способу захисту порушеного права не є підставою для відмови в його захисті, оскільки правомірність вимог позивача підтверджується матеріалами справи, а відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими й та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
При вирішенні питання щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд виходить із того, що відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
На підставі викладеного, суд доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №4 від 24.10.2022р. про результати розгляду заяви ОСОБА_1 про підтвердження періодів роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, за вислугу років згідно п 2.8 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» прийнято відповідачем необґрунтовано, є протиправним та підлягає скасуванню.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року)) визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд вважає за необхідне задовольнити похідні позовні вимоги та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно п 2.8 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , у зарахуванні до пільгового стажу згідно п 2.8 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періодів роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004, суд зазначає, що позивачу відмовлено у зарахуванні спірного періоду до пільгового стажу саме рішенням відповідача №4 від 24.10.2022р., протиправність прийняття якого судом встановлено вище, відповідно, в задоволенні цих вимог слід відмовити, оскільки такий спосіб захисту прав позивача є не ефективним та задоволена судом частина позовних вимог в достатньому обсязі забезпечує ефективний захист прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, на користь позивача сплачену ним суму судового збору відповідно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 536,80грн.
Керуючись ст.ст. 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №4 від 24.10.2022р. про результати розгляду заяви ОСОБА_1 про підтвердження періодів роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, за вислугу років згідно п 2.8 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно п 2.8 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи з 16.01.1989 по 28.04.1994, з 13.09.1994 по 19.01.2004.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Турлакова