Справа № 120/6471/22
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6471/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Ю.М.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

31 травня 2023 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну;

- скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 17.06.2022 року №4717 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області видати дозвіл на імміграцію в Україну.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив про задоволення апеляційної скарги позивача, як такої, що є безпідставною та необгрунтованою.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Судом встановлені наступні обставини справи.

11.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Пізніше, 16.12.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив у зв`язку із сімейними обставинами не розглядати та повернути його заяву на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Листом від 27.01.2022 відповідач, посилаючись на приписи п. 3 ст. 6 Закону України «Про імміграцію», а також на п. 12, 18 Порядку №1984 від 26.12.2022, зазначив про неможливість зупинення розгляду заяви від 11.11.2021 та повернення наданих позивачем документів, оскільки відповідач в межах повноважень може прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у його наданні.

07.02.2022 представник позивача повторно звернувся до відповідача із заявою, у якій просив повідомити про результати розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Листом від 10.03.2022 відповідач повідомив позивача, що відповідно до п. 20 Порядку, органи ДМС, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі.

14.06.2022 представник позивача повторно звернувся до відповідача із заявою, у якій просив повідомити про те, на якій стадії знаходиться розгляд заяви позивача.

У відповідь на заяву від 14.06.2022 відповідачем надіслано лист від 24.06.2022, у якому вказано про прийняття рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 17.06.2022 №4717. Відповідно до змісту вищезазначеного рішення останнє прийняте на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", а саме у зв`язку з зазначенням свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів заявником.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем факту порушення його прав діями відповідача.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про імміграцію» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до цього Закону іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі, протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 1 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (п. 5 ч. 7 ст. 9 Закону).

При цьому, в силу положень ч. 10 ст. 9 Закону у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983).

Так, відповідно до пп. 3 п. 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме - зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 11 Порядку №1983 для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За правилами п. 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття (п. 19 Порядку №1983).

Зі змісту наведених вище положень Порядку № 1983 вбачається, що територіальні органи ДМС України вправі витребувати в інших державних органів додаткову інформацію щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію, а також викликати таких осіб, а також інших, на бесіду. І лише за результатами аналізу цієї інформації, органи ДМС України приймають відповідне рішення.

Вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію викладено у частині 1 статті 10 Закону.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення є п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», яким передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Як було встановлено судом першої інстанції, відповідачем в ході здійснення перевірки законності підстав перебування в Україні позивача та відзначеної ним у заяві про надання дозволу на імміграцію інформації, встановлено, що відомості щодо проживання громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не підтвердились.

Вказана інформація була отримана відділом поліції № 3 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області в результаті проведення відповідної перевірки.

Так, частинами 1, 2 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Таким чином, судова колегія зауважує, що оскільки від органу, одним із основних завдань якого є протидія злочинності, надійшла інформація про те, що факт проживання позивача за адресою АДРЕСА_1 , не відповідає дійсності, відповідач був зобов`язаний врахувати врахувати таку інформацію при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, у відповідача не має виникати сумнівів у правдивості та/або обґрунтованості наданої інформації.

Окрім того, як було встановлено судом першої інстанції, відповідно до обліків інтегрованої міжвідомчої інформаційної - телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», після звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію позивач виїхав за межі території України та намагався відкликати подану ним заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Також, судова колегія враховує положення п. 11 Порядку № 1983, які закріплюють обов`язок подання разом із заявою про надання дозволу на імміграцію документу, виданого лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону).

Так, на виконання вказаного пункту, позивачем до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну було надано висновок № 5ОМР від 27.10.2021 лікаря ОСОБА_3 .

Натомість, у відповідь на лист УДМСУ у Вінницькій області від 16.11.2021 адміністрація КНП «Міська лікарня №5» Одеської міської ради листом від 10.12.2022 №674/0512.2-21 повідомила, що наданий позивачем висновок № 5ОМР від 27.10.2021 не відповідає вимогам Наказу МОЗ України від 14.02.2012 №110., оскільки останній завірений лише підписом лікаря - інфекціоніста КНП «Міської лікарні №5» ОМР ОСОБА_3 та не містить візи завідувача консультативно - діагностичної поліклініки та печатки закладу охорони здоров`я, де проводилась консультація.

Окрім того, відповідно до інформації, наданої адміністраціює КНП «Міська лікарня №5» ОМР, лікар-інфекціоніст ОСОБА_3 , дійсно працює у КНП «Міська лікарня №5» ОМР, та станом на 27.10.2021 згідно до наказу по КНП «Міська лікарня №5» ОМР від 27.09.2021 №232 «Про кадрові питання співробітників» була залучена до роботи у стаціонарному відділенні №1 - відділенні для надання медичної допомоги хворим із підозрою на СОVID - 19 та хворим COVID - 19.

При цьому, згідно з табелем відпрацьованого часу та існуючої інформації на порталі Пенсійного фонду України ОСОБА_3 станом на день видачі позивачу висновку № 5ОМР від 27.10.2021 була непрацездатною (листок непрацездатності 567812-1).

Таким чином, судова колегія доходить до переконання про невиконання позивачем приписів п. 11 Порядку № 1983 та ненадання належного документу про відсутність у заявника хвороб, які відповідно до законодавства є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Водночас, в призмі викладеного, судова колегія зауважує, що в доводах апеляційної скарги, позивач, не заперечуючи виявлені недоліки в поданих міграційній службі документах та припускаючи їх наявність, відзначає про те, що відповідачем було навмисно позбавлено його можливості усунути останні.

В даному випадку, наведені доводи апелянта визнаються судовою колегією безпідставними та такими, що грунтуються на суб`єктивному та явно помилковому трактуванні норм чинного законодавства.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність рішення УДМСУ у Вінницькій області про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спірне рішення УДМСУ у Вінницькій області від 17.06.2022 за № 4717 про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну, у відповідності до пункту 19 Порядку №1983 діє протягом року від дня його прийняття. А відтак, по спливу вказаного терміну, позивач не позбавлений права повторно звернутися до міграційного органу з відповідною заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Матохнюк Д.Б.