Справа № 260/7946/21
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2023 року м. Ужгород№ 260/7946/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: представник - Петрова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Начальника ГУДПС України у Закарпатській області від 15.11.2021 №315-0 про відсторонення від роботи; 2) зобов`язати Головне управління ДПС у Закарпатській області допустити ОСОБА_1 до роботи з виплатою невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, а саме: з 15 листопада 2021 року до моменту поновлення.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскарженим наказом її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових щеплень проти COVID-19. Зазначене рішення відповідача вважає протиправним, необґрунтованим та таким, що порушує міжнародні та національні правові стандарти у сфері захисту права на працю, оскільки наведені в преамбулі наказу підстави не можуть бути належною підставою для її відсторонення. Так, зокрема, відсторонення працівника від роботи може відбутися лише у порядку, встановленому ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Тобто прийняттю такого наказу повинно передувати відповідне подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби, чого дотримано не було. В свою чергу її було відсторонено від роботи виключно на підставі підзаконного нормативно-правового акту.

24 березня 2022 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив. Так, зазначив, що при прийнятті оскарженого наказу відповідач керувався ст. 46 Кодексу законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096 та наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153. Вказаним наказом Міністерства охорони здоров`я встановлено обов`язковість проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, в тому числі, для працівників Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів. В свою чергу Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено відсторонення працівників від виконання роботи у разі відмови від обов`язкових профілактичних щеплень. Про необхідність отримання обов`язкових щеплень всі працівники Головного управління ДПС у Закарпатській області були повідомлені заздалегідь. Однак позивач не надала документів на підтвердження проходження щеплення або наявності протипоказань проти такого. З огляду на що вважає прийнятий наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

07 квітня 2022 року позивач надіслала до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача, наведеними у відзиві, не погоджується. Повторно наголошує на тому, що відповідачем порушено порядок її відсторонення від роботи. Також звертає увагу суду на те, що її відмова від щеплення у вигляді письмового звернення була надана керівництву установи та обґрунтована ризиковістю такої, а тому у відповідача не було підстав для її відсторонення від роботи.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.06.2022, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2022, даний позов залишено без розгляду з мотивів пропуску позивачем строків звернення до суду за відсутності доказів поважності таких.

Постановою Верховного Суду від 28.02.2023 скасовано ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2022, а справу №260/7946/21 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції Закарпатського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 провадження у справі в частині зобов`язання Головне управління ДПС у Закарпатській області допустити ОСОБА_1 до роботи закрито з огляду на те, що з 01 березня 2022 року дію оскарженого наказу було зупинено, а позивач була допущена відповідачем до роботи.

В судовому засіданні 29 травня 2023 року позивач заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Підтвердила ту обставину, що з 01 березня 2022 року відновила роботу в Мукачівському секторі організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Закарпатській області.

Представник відповідача в засіданні суду 29 травня 2023 року проти позову заперечила, обґрунтовуючи обставинами, наведеними у поданому до суду відзиві, та просила у задоволенні такого відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходить службу в органах Державної податкової служби України, зокрема: станом на день виникнення спірних правовідносин на посаді старшого державного інспектора Мукачівського сектору організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Закарпатській області.

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала на ім`я начальника Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі ГУ ДПС у Закарпатській області) заяву про відмову від проведення щеплень від COVID-19.

Так, факт відмови ОСОБА_1 від проходження профілактичного щеплення проти COVID-19 зафіксовано актом від 15.11.2021.

У зв`язку з наведеним, на підставі ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096, наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 наказом Головного управління ДПС у Закарпатській області №315-о від 15.11.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 15 листопада 2021 року до усунення причин, що призвели до відсторонення, як таку, що відмовилася/ухилилася від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (не надала підтвердження проведення щеплення проти COVID-19, або не мала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я).

Вважаючи протиправним рішення відповідача щодо відсторонення її від роботи, з метою захисту гарантованого трудовим законодавством права на працю, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Частинами 1, 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Спірні правовідносини виникли з приводу протиправного, на думку позивача, її відсторонення від роботи з огляду на відмову від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19.

Так, нормами ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

За змістом п. «б» ч. 1 ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2801-XII (далі - Закон №2801) громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону).

Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (ч.ч. 1, 2 ст. 42 Закону №2801).

Статтею 284 Цивільного кодексу України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Вказане також кореспондується з положеннями ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III (далі Закон №1645).

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб регулює Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III (далі Закон №1645).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону №1645, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (ч. 3 ст. 12 Закону №1645).

Згідно ч. 4 ст. 12 Закону №1645 рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Ч. 6 ст. 12 Закону №1645 профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.

Аналіз наведених положень Закону №1645 дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Більше того, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 №4004-XII (далі Закон №4004) визначено, що у разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби відповідні особи до роботи не допускаються.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2020 року №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 19 липня 1995 року №133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19, з огляду на що Кабінетом Міністрів України в межах усієї території України було встановлено карантин.

04 жовтня 2021 року Міністерство охорони здоров`я затвердило Перелік №2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153, пунктом 1 якого до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

В свою чергу пп. 2 п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236 передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб№1645 та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 постанову Кабінету Міністрів України №1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити, в тому числі:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону №1645 та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону №4004, підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, за пропозиціями посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби розробляти і здійснювати санітарні та протиепідемічні заходи; усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, відсторонення особи від роботи у разі відмови від проведення профілактичного щеплення допускається виключно за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби

Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно із Законом №4004, а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 №66 (надалі - Інструкція №66).

Так, нормами п. 1.2 розділу І Інструкції №66 передбачено, що відстороненню від роботи або іншої діяльності підлягають, в тому числі, особи, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень.

При цьому особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, в розумінні пп. 1.2.5 п. 1.2 розділу І Інструкції №66, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595.

Відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, осіб, які були в контакті з такими хворими, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, здійснюється за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (п. 2.1 розділу ІІ Інструкції №66).

Згідно п. 2.2 розділу ІІ Інструкції №66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

П. 2.3 Інструкції №66 встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснюється роботодавцем шляхом видання наказу (надання усного розпорядження з подальшим виданням наказу) та вжиття заходів по контролю за його виконанням (п. 3.1 розділу ІІІ Інструкції №66).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 дійшла правового висновку, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Поряд з цим оцінюючи таке відсторонення з точки зору відповідності легітимній меті втручання в право особи на повагу до приватного життя, Велика Верховного Суду дійшла правового висновку, що таке може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Однак принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 (провадження №61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі №337/3087/17 (провадження №К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі №630/554/19 (провадження №61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді старшого державного інспектора Мукачівського сектору організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Закарпатській області. Як вбачається з її посадової інструкції, в посадові обов`язки позивача входила організація та забезпечення роботи щодо ведення обліку документів в автоматизованій системі електронного документообігу.

В судовому засіданні 29 травня 2023 року судом було з`ясовано, що ОСОБА_1 в ході виконання свої посадових обов`язків будь-яких фізичних контактів з відвідувачами Мукачівського сектору організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Закарпатській області не мала, документи від таких не приймала, оскільки фізичний доступ таких в приміщення сектору було обмежено у зв`язку з введеними карантинними заходами. Її робота полягала виключно в обробці та завантаженні в автоматизовану систему електронного документообігу документів, що надійшли засобами поштового зв`язку або залишені відвідувачами у спеціально відведеній поштовій скриньці. Більше того, в ході виконання службових обов`язків ОСОБА_1 використовувала індивідуальні засоби захисту (захисна маска для обличчя та рукавички) та була готова проходити періодичну лабораторну діагностику з метою виявлення відсутності вірусу COVID-19.

Незважаючи на вищезазначене, відповідач без проведення будь-якої оцінки ступеня потенційної загрози, що може нести невакцинований працівник та врахування вищезазначених факторів, відсторонив ОСОБА_1 від роботи виключно з підстав її відмови від проведення обов`язкового щеплення.

Суд вважає, що такі дії роботодавця були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно із законодавчими нормами винесенню роботодавцем рішення про відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відмовою від профілактичного щеплення повинно передувати відповідне подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Разом з тим, у спірних правовідносинах ОСОБА_1 була відсторонена наказом ГУ ДПС у Закарпатській області №315-о від 15.11.2021 від роботи за відсутності такого подання. Так, оскаржений в даній адміністративній справі наказ був винесений виключно на підставі акту щодо ухилення або відмови ОСОБА_1 від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 від 15.11.2021 (арк. спр. 10, т. 1), що суперечить законодавчим нормам.

Положення ч. 2 ст. 19 Конституції України визначають обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої позовної вимоги про зобов`язання ГУ ДПС у Закарпатській області виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату суд зазначає наступне.

Судом встановлення, що з моменту відсторонення позивача від роботи та до 01 березня 2022 року (дати зупинення дії наказу ГУ ДПС у Закарпатській області від 15.11.2021 №315-о) ОСОБА_1 заробітну плату не отримувала.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 дійшла правового висновку, що при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

З огляду на встановлення за результатами розгляду даної адміністративної справи протиправності відсторонення ОСОБА_1 від роботи, суд вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу заробітну плату за період такого відсторонення.

Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок). Так, відповідно до пп. «з» п. 1 даного Порядку він також застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Абз. 3 п. 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

П. 3 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п. 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

З огляду на перелік вищенаведених показників, які підлягають включенню до складу заробітної плати при обчисленні середнього її розміру, суд вважає за необхідне здійснити розрахунок такого з врахуванням складових, зазначених в довідці №32/07-16-10-02.15 від 16.05.2022 (арк. спр. 95, т. 1).

Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки ГУ ДПС у Закарпатській області №32/07-16-10-02.15 від 16.05.2022, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , з урахуванням кількості фактично відпрацьованих у вказаний період робочих днів, становила 1110,31 грн. (20679,15 + 5968,18 / 24), а середньомісячна заробітна плата 23316,51 грн. (1110,31 * 21).

Відтак, загальна сума заробітної плати за час відсторонення від роботи за період з 16.11.2021 по 28.02.2022, що підлягає виплаті на користь позивача, становить 79942,32 грн. При цьому, з вказаної суми слід відрахувати податки, збори та інші обов`язкові платежі, які утримуються із сум доходу, нарахованого на користь фізичної особи.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби. У зв`язку з чим рішення в частині присудження виплати заробітної плати за один місяць у розмірі 23316,51 грн. підлягає до негайного виконання.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Волошина, 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Начальника Головного управління ДПС у Закарпатській області від 15.11.2021 №315-0 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

3. Стягнути із Головного управління ДПС у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Волошина, 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ЄДРПОУ ВП 44106694) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 79942,32 грн. (Сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні 32 коп.).

4. Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 23316,51 грн. (Двадцять три тисячі триста шістнадцять гривень 51 коп.) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 02 червня 2023 року.

СуддяР.О. Ващилін