Справа № 520/6042/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 р. Справа № 520/6042/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 03.11.22 по справі № 520/6042/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії у розмірі 74% замість 79% відповідних сум грошового забезпечення, з 23.12.2010 року по 01.01.2016 року; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії у розмірі 70% замість 79% відповідних сум грошового забезпечення з 01.01.2016 року по день перерахунку пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у розмірі 79% сум відповідних сум грошового забезпечення з 23.12.2010 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити ОСОБА_1 виплату суми всієї перерахованої пенсії за весь період з 23.12.2010 року по дату перерахунку пенсії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що в Закон України №2262-ХІІ внесені зміни, якими зменшено максимальний розмір пенсії до 70% відповідних сум грошового забезпечення. При проведенні перерахунку пенсії позивачу з 01.01.2016 року розмір його пенсії не зменшився, а тому дії відповідача є законними. Стверджує, що така позиція суду першої інстанції суперечить практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 07.09.2022 року у справі №1.380.2019.000354, де суд дійшов висновку, що застосування показника 70% до перерахунку пенсії відповідача є протиправним, оскільки стосується призначення нових пенсій, а не перерахунку раніше призначених, так і з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України. Також вказує, що у рішенні суду першої інстанції взагалі відсутні доводи стосовно оскарження дій відповідача, які полягають у призначенні позивачу пенсії у розмірі 74% замість 79% відповідних сум грошового забезпечення. Посилаючись на п. «а» ч.1 ст.13 Закону №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент призначення пенсії), зауважує , що позивач був звільнений з органів внутрішніх справ України за п. 64 "Б" /через хворобу/, маючи при цьому вислугу років в пільговому обчисленні 28 років 03 міс 15 днів, що не було враховано відповідачем при призначенні пенсії. Наголошує, що розмір пенсії позивача повинен складати 79 відсотків, що видно з розрахунку: 55% + (8 х 3%) = 79%, де 55% - розмір пенсії осіб, які мають 20 років вислуги та звільнені через хворобу, 8 років - кількість років вислуги понад 20 років, 3% - за кожний рік вислуги понад 20 років.

Відповідач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що у період з 18.09.1992 року по 22.12.2010 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах.

22.12.2010 року наказом №193 о/с ГУМВС України в Харківській області майор міліції ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ України за п. 64 "Б" /через хворобу/ з посади старшого дільничного інспектора міліції СДІМ Нововодолазького РВ ГУМВС України в Харківській області. Вислуга років на день звільнення складала у календарному обчисленні 20 років 03 місяці 12 днів, у пільговому 28 років 03 місяці 15 днів.

ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугою років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 74% грошового забезпечення, у зв`язку з чим він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області.

З 01.01.2016 року пенсію позивача перераховано відповідно до ч.4 ст.63 Закону №2262-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 №103, за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальні страхування, за січень 2016 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», на підставі довідки, виданої Ліквідаційною комісією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, одночасно з цим здійснено зменшення розміру пенсії до 70% грошового забезпечення.

Вважаючи, що розмір пенсії позивача повинен складати 79% з моменту призначення, оскільки вислуга років позивача на день звільнення в пільговому обчисленні складає 28 років 03 міс 15 днів, останній ініціював даний спір.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови пенсійного забезпечення позивача не погіршилися, позаяк відповідачем не було вчинено дій, спрямованих на зменшення розміру пенсії у порівнянні з попереднім розміром.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, однак, вважає, що мотивувальну частину рішення слід змінити, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 за № 2262-ХІІ (далі по тексту - Закон № 2262-ХІІ) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Зазначеним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

На час призначення пенсії позивачу умови призначення пенсій за вислугу років були встановлені статтею 12 Закону №2262-XII, у відповідній редакції, а розміри пенсій за вислугу років - статтею 13 вказаного Закону.

Згідно із п. «а» ст.12 Закону №2262-XII (в редакції, чинній станом на момент призначення пенсії позивачу) пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.

У пункті «а» ч.1 ст.13 Закону №2262-XII (в редакції, чинній станом на момент призначення пенсії позивачу) визначено, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Зміст наведених норм свідчить, що підстави звільнення осіб зі служби в органах внутрішніх справ впливають на розмір їх пенсій.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991 року №114 (далі по тексту Положення №114; в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.7 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку:

- особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби - 45 років;

- полковники міліції та полковники внутрішньої служби - 50 років;

- генерал-майори міліції, генерал-майори внутрішньої служби, генерал-лейтенанти міліції та генерал-лейтенанти внутрішньої служби - 55 років генерал-полковники внутрішньої служби - 60 років.

Згідно матеріалів справи, спеціальне або військове звання позивача майор міліції.

Отже, граничний вік перебування на службі для майора міліції встановлено 45 років.

Відповідно до п.8 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

Поряд із наведеним, абз.5 п.8 Положення №114 закріплено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, за станом здоров`я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії.

За обставинами справи, в грудні 2010 року майором міліції ОСОБА_1 пройдено військово-лікарську комісію госпіталю ГУМВС України в Харківській області, за результатами якої було складено свідоцтво про хворобу №462 від 13.12.2010 року.

Відповідно до вказаного свідоцтва про хворобу ОСОБА_1 був встановлений наступний діагноз: "Гіпертонічна хвороба 2 ст. СН-1ст: хронічний калькульозний холецистит з рідкісними загостреннями". Також комісією було встановлено, що дане захворювання пов`язано з проходження служби в органах внутрішніх справ, а також те, що ОСОБА_1 не придатний до військової служби на основі статей 39-6, 55-в.

Пунктом 62 Положення №114 визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Відповідно до п.п. «б» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ України у запас ЗС України за п. 64 "Б" /через хворобу/ з посади старшого дільничного інспектора міліції СДІМ Нововодолазького РВ ГУМВС України в Харківській області, з 22.12.2010 року. Вислуга років на день звільнення складала у календарному обчисленні 20 років 03 місяці 12 днів, у пільговому 28 років 03 місяці 15 днів.

З урахуванням наведених правових норм та встановлених обставин у справі, колегія суддів зазначає, що особі, яка звільнена в запас через хворобу, в силу положень пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років має призначатись у розмірі 50 процентів відповідних сум грошового забезпечення; за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення, тоді як особі, звільненій у відставку через хворобу - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення; за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Колегія суддів зауважує, що згідно з ч.1 ст.26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232-XII) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Статтею 28 Закону №2232-XII визначено розряди запасу та граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі.

Так, відповідно до ч.1 вказаної статті Закону №2232-XII запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.

Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років (ч.2 ст.28 Закону №2232-XII).

Згідно із ч.4 ст.28 Закону №2232-XII граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.

Аналіз положень статті 28 Закону №2232-XII свідчить про те, що запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди: перший та другий. Існує тільки один критерій поділу на розряди - за віком. Тобто, якщо особа, перебуває на військовому обліку у запасі та має звання рядового, сержантського, або старшинського складу, то першого розряду вона буде до досягнення нею 35-ти річного віку, коли їй виповниться 35, вона автоматично відноситься до другого розряду. Після досягнення граничного віку перебування в запасі, вона вже є не в запасі, а відноситься до військовослужбовців у відставці.

З наведеного вбачається, що станом на дату звільнення зі служби, позивач, маючи вік 38 років та військове звання «майор», яке належить з огляду на вік, до запасу другого розряду, не був звільненим зі служби в ОВС у відставку, оскільки, на той час, не досяг граничного віку, встановленого статтею 28 Закону №2232-XII для другого розряду запасу військовозобов`язаних, які мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений зі служби не у відставку, а у запас, то, відповідно до наведених норм, пенсія позивачу призначена у належному розмірі та не підлягає збільшенню до 79% грошового забезпечення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.11.2018 року у справі №705/6221/15-а.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги позивача про протиправність дій відповідача щодо призначення позивачу пенсії у розмірі 74%, замість 79% відповідних сум грошового забезпечення, з посиланням на необхідність зарахування вислуги років позивача на день звільнення в пільговому обчисленні, що узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.03.2021 року у справі №805/3923/18-а, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи не встановлено, що відповідачем проведений розрахунок відсоткового розміру пенсії позивача без врахування вислуги років у пільговому обчисленні. Натомість, вказаний розрахунок свідчить про зарахування 8 років пільгового стажу: 50% + (8 х 3%) = 77%.

Отже, доводи апелянта в цій частині позовних вимог спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

З наведених вище підстав, враховуючи, що пенсія позивачу призначена у належному розмірі та не підлягає збільшенню до 79% грошового забезпечення, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії у розмірі 70% замість 79% відповідних сум грошового забезпечення з 01.01.2016 року по день перерахунку пенсії.

При цьому, протиправності дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії з 74% грошового забезпечення до 70% з 01.01.2016 року надано правову оцінку рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року у справі №520/9263/2020 (набрало законної сили 21.12.2020 року), яким визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які полягають у зменшенні розміру пенсії ОСОБА_1 з 74% грошового забезпечення до 70% грошового забезпечення з 01.01.2016 року, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2016 року, з урахуванням сплачених сум, у розмірі 74% грошового забезпечення, здійснивши виплату сум перерахунку одним платежем.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для зміни рішення є рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, однак мотиви вказаної відмови не відповідають матеріалам справи.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів його прийняття.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 по справі № 520/6042/22 змінити в частині мотивів його прийняття.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 по справі № 520/6042/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров