Справа № 480/5960/22
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 р. Справа № 480/5960/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Мета» на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.02.2023, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 07.02.23 по справі № 480/5960/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Мета»

до Сумської митниці

про визнання протиправною та скасування картки відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Мета» звернулось до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської митниці, у якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні виписку чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA805020/2022/000249 від 22.07.2022;

- зобов`язати Сумську митницю відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення за митною декларацією типу «IM 40ДЕ» від 22.07.2022 № UA805020/2022/008016.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на його думку, оскаржувана картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні виписку чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA805020/2022/000249 від 22.07.2022, виконання вимог якої призвело до необґрунтованого і безпідставного позбавлення права на преференційне розмитнення імпортованих позивачем товарів, протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Мета" до Сумської митниці про визнання протиправною та скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA805020/2022/000249 від 22.07.2022, а також зобов`язати Сумську митницю відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення за митною декларацією типу «IM 40ДЕ» від 22.07.2022 № UA805020/2022/008016 відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що 31.03.2017 між позивачем (покупцем) та підприємством Республіки Узбекистан (постачальником) було укладено контракт № 58/2020 на поставку товару із обов`язковим наданням продавцем оригіналів сертифікату походження товару по формі СТ-1 та акту експертизи до нього. Даний товар в межах вказаного контракту систематично поставлявся в Україну на умовах режиму вільної торгівлі із умовним повним звільненням від сплати мита.

Разом із тим, в оскаржуваній картці відмови Сумською митницею зазначається про порушення вимог пункту статті 9 невідомого нормативно-правового акту, при цьому позивач зазначає, що можливо відповідач посилається на положення пункту 9 Рішення від 24.09.1993 року (в редакції рішення від 18.10.1996). Проте в будь-якому випадку таке змістовне наповнення оскаржуваної Картки відмови не відповідає принципу правової визначеності та відповідно свідчить про її необґрунтованість. Крім того, позивач зазначає, що норми пунктами 1 і 3 статті 3 Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 країнами-учасницями було узгоджено, що договірні сторони не застосовують мито, податки і збори, які мають еквівалентну дію, а також кількісні обмеження на ввіз і/або вивіз товарів, які походять з митної території однієї з Договірних країн і призначені для митної території інших Договірних сторін. Винятки з даного торговельного режиму оформлюються документами, які є невід`ємною частиною цієї Угоди.

Для України рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993, яким затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, та стало підставою для прийняття спірної картки-відмови, втратило чинність з набуттям для неї чинності рішенням від 30.11.2000, тобто - з 21.12.2001. На офіційному сайті Верховної Ради України рішення від 30.11.2000 року також значиться як таке, що втратило чинність на підставі Рішення від 20.11.2009, відповідно до якого Рада глав урядів Співдружності Незалежних Держав у зв`язку з підписанням Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009 вирішила вважати таким, що втратило силу, Рішення Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 30.11.2000 про Правила визначення країни походження товарів для держав-учасниць СНД з дати набуття чинності для них Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009. Таким чином, для України Рішення 30.11.2000 втратило чинність з набуттям для неї чинності Рішенням від 20.11.2009, тобто з 14.09.2011.

Тобто, єдиним з міжнародних багатосторонніх договорів чинним для України являється лише Угода про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009, адже усі попередні - втратили для неї чинність.

Як зазначає позивач, за попередніми міжнародними договорами для Україна були припинені усі права та обов`язки, які виникали в неї протягом їх чинності по відношенню до інших країн-учасниць (підписантів).

Також звертає увагу, що Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 для України з 20.09.2012 втратила чинність на підставі Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011, яку було ратифіковано 30.07.2012 (набула чинності 20.09.2012). При цьому, договір про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 разом із іншими кранами Узбекистаном підписано не було, але 31.05.2013 Узбекистаном було видано закон «Про ратифікацію протоколу про застосування договору про зону вільної торгівлі від 18 жовтня 2011 між його сторонами та Республікою Узбекистан», а тому Узбекистан став дев`ятою державою-членом цього Договору шляхом приєднання. У зв`язку з цим, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 року, включаючи його Додаток 1 - Рішення Ради глав Урядів Співдружності Незалежних Держав про правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 року також втратила чинність для Узбекистану з набуттям для цієї країни чинності Договором про зону вільної торгівлі від 18.10.2011.

Тобто, Рішення Ради глав Урядів Співдружності Незалежних Держав про правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 є нечинним як для України, так і для Узбекистану.

Також представник позивача зазначає, що країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. При існуванні встановлених правил прямого транспортування товарів із країни їхнього походження дозволяється відступати від них у випадках, коли таке транспортування неможливе в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах (ч. ч. 1, 2, 7, 8 ст. 36 МК України) .

Крім того, представник позивача, зазначає про те, що є необхідність застосування ч.ч. 1,2,7 та 8 ст. 36 МК України, оскільки неможливо ввести товар на територію України в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах. Додатково зазначає, що постановою Ковпаківського районного суду м.Суми скасовано постанову Сумської митниці про притягнення до відповідальності керівника товариства, а тому судом необхідно врахувати висновки суду, які мають значення для прийняття рішення по даній справі.

Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що митниця зобов`язана здійснювати контроль за повнотою нарахування митних платежів та правильністю визначення бази митного оподаткування, зокрема, митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України.

Позивачем при оформленні товару ввезеного з митної території Румунії, яка не є державою учасницею Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, безпідставно застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом «400», які визначені наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 року № 1011.

Представник відповідача зазначає, що листом Державної митної служби України від 05.07.2022 № 08-1/15- 03/7/3716, яким в своїй роботі керуються територіальні митниці, роз`яснено, що Рішенням про Правила визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року не передбачено можливість транспортування в Україну товарів походженням з Узбекистану транзитом через територію країн, які не є учасниками Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року. Отже відповідачем, відповідно до положень ст. 256, ч. 12 ст. 264 Митного кодексу України відмовлено у митному оформленні товарів, про що винесено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 805020/2022/000249.

Крім того, позивач, стверджуючи в позові, що Рішення від 24.09.1993 року втратило чинність, при декларуванні товарів надавав документи, форма яких затверджена саме Рішенням від 24.09.1993 року, тим самим спростовує свої власні доводи про втрату чинності Рішення від 24.09.1993року.

Також, правилами визначення країни походження товарів, затвердженими Рішенням від 24.09.1993, не передбачено ввезення товару з митної території країни, яка не є країною-учасницею підписаних Правила визначення країни походження товарів між країнами- учасницями, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993. а тому обираючи країну ввезення товару позивач повинен враховувати вищезазначене.

На переконання представника відповідача, всі доводи, які викладені ТОВ «Гранд Мета» в апеляційній скарзі є безпідставними, а рішення, суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивачем було подано Сумській митниці до митного оформлення товару митну декларацію типу ""ІМ 40 ДЕ", яка була прийнята та зареєстрована за № UA805020/2022/000249 (далі - МД).

Згідно наданих до митного оформлення документів, продавцем вказаного товару є TOB «KID-KAMILA» (Республіка Узбекистан), покупцем - ТОВ «Гранд Мета» (Україна). Відомості про країну походження вищевказаного товару "UZ" (Республіка Узбекистан) зазначено в МД та підтверджено наданим сертифікатом про походження товарів форми СТ-1.

Позивачем було враховано застосування тарифної преференції зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).

Натомість відповідачем встановлено, що згідно товаросупровідних документів виявлено відтиски печаток митного органу Румунії та Закарпатської митниці, які підтверджують, що товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, а тому позивач не має право застосовувати тарифну преференцію зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія), у зв`язку із чим відповідачем прийнято картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000249 від 22.07.2022.

Разом із тим, як зазначає позивач, виходячи із намірів уникнення додаткових фінансових втрат у вигляді внесення оплати за надмірне перебування завантаженого транспортного засобу в зоні митного контролю та потреби у забезпеченні належного товарообігу позивач задля митного оформлення вказаної партії товару подав нову митну декларацію із виконанням усіх вимог, наведених в оскаржуваній картці відмови, що призвело до необхідності внесення позивачем на депозитний рахунок Сумської митниці додаткової суми митних платежів та податку на додану вартість.

Позивач не погодився із прийнятою відповідачем карткою відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення у зв`язку із чим звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного рішення, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України та міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 248 Митного кодексу України (далі - МК України) передбачено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Згідно частини 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом з`явлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Відповідно до частини 3 статті 334 МК України особи, які переміщують товари, зобов`язані надавати митним органам документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю, в усній, письмовій та/або електронній формі.

Положеннями частини 1 статті 336 МК України передбачено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів шляхом, зокрема, перевірки документів та відомостей, які надаються під час переміщення товарів через митний кордон України. Перевірка документів та відомостей, які подаються митним органам під час переміщення товарів через митний кордон України, здійснюється візуально та із застосуванням інформаційних технологій, в тому числі й шляхом контролю із застосуванням системи управління ризиками (частина 1 статті 337 МК України).

Наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 року № 1011 (далі - Наказ № 1011), затверджений Класифікатор звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України.

Відповідно до розділу IV Наказу № 1011 «Застосування тарифних пільг (тарифних преференцій)» Класифікатору звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України, під кодом пільги « 400» визначені товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).

Позивачем, при поданні вищевказаної митної декларації застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом « 400», про що зазначено в графі 36 «Преференції» електронної митної декларації. Зазначені обставини не є спірними, учасниками справи не заперечуються.

Наказом № 1011 визначені підстави для надання пільг, до яких належить, зокрема, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 на застосування якої вказується в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 (зі змінами) (далі - Рішення від 24.09.1993), та учасниками якої є Україна та Республіка Узбекистан.

Колегія суддів вважає, що застосування преференції за кодом « 400», передбаченої наказ Міністерства фінансів України № 1011, можливе за наявності відповідних правових підстав, визначених в пункті 9 Рішення від 24 вересня 1993 року, державами - учасницями якого є Україна та Республіка Узбекистан.

В даному випадку, Сумською митницею встановлено, що товар було ввезено на митну територію України із Румунії. Зазначені обставини не є спірними, учасниками справи не заперечуються.

Відповідно до статті 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, встановлено, що «Товар вважається як такий, що походить з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави - учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди».

Отже, для визначення того, що товар походить з митної території з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, необхідно одночасно відповідати таким умовам, як експорт резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди і ввезення резидентом держави - учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди.

В даному випадку, товар не було ввезено з митної території іншої держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994. Товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994.

Таким чином, позивачем при оформленні товару ввезеного з митної території Румунії, яка не є державою учасницею Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, безпідставно застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом « 400», які визначені наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 року № 1011.

Разом з цим, Рішенням про Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 не передбачено можливість транспортування в Україну товарів походженням з Узбекистану транзитом через територію країн, які не є учасниками Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994.

Відповідно до частини 1 статті 281 МК України допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниженням ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держави, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем, відповідно до положень ст. 256, ч. 12 ст. 264 Митного кодексу України правомірно було відмовлено у митному оформленні товарів, про що винесено спірну картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Колегія суддів не бере до уваги, жоводи позивача про те, що Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав про затвердження Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993 є нечинними як для України, так і для Узбекистану.

Так, 24.09.1993 Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, які, крім інших, було підписано Україною та Республікою Узбекистан.

В подальшому, до пунктів 9, 10 Рішення від 24.09.1993 вносилися зміни, а саме 15.04.1994, 18.10.1996. Зазначені зміни до Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, крім інших, також було підписано Україною та Республікою Узбекистан.

Внесеними 18.10.1996 змінами до Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями прийняти наступну редакцію пункту 9 Правил визначення країни походження товарів (затверджених Рішенням від 24.09.1993) : "Товар вважається як такий, що походить з митної території держави-учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав-учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави-учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави-учасниці цієї Угоди. При цьому під резидентом мається на увазі організація, створена на території цієї держави, або фізична особа, яка постійно проживає на території цієї держави".

Дійсно, в подальшому між деякими Главами Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені нові Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.

Так, Рішенням від 30.11.2000 Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав затверджені «Правила визначення країни походження товарів», і в Рішенні від 30.11.2000 державами, які підписали зазначене рішення, було визнано таким, що втратило чинність Рішення Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 про Правила визначення країни походження товарів після набуття чинності цим Рішенням.

Слід зазначити, що зазначене Рішення від 30.11.2000 не було підписано Республікою Узбекистан, а тому між Україною та республікою Узбекистан не визнавалося таким, що втратило чинність Рішення Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 про Правила визначення країни походження товарів після набуття чинності Рішенням від 30.11.2000.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин між Україною та Республікою Узбекистан діяв пункт 9 Рішення від 24.09.1993 (за змінами), якими затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.

Крім того, 29.12.1994 між Урядом України та Урядом Республіки Узбекистан укладено двосторонню Угоду про вільну торгівлю, яку ратифіковано Законом України № 425 від 04.11.95.

Згідно пункту 3 статті 1 Двосторонньої Угоди від 29.12.1994 було визначено, що «Для цілей дійсної Угоди і на період її дії під товарами, що відправляються з територій Договірних Сторін, розуміються товари, визначені Правилами визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року, затвердженими Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав».

Після набрання чинності для України Угоди про вільну торгівлю від 29.12.1994, також підлягають врахуванню Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993.

На час виникнення спірних правовідносин, жодних змін до Угоди про вільну торгівлю від 29.12.1994 чи Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993 між Україною та Республікою Узбекистан внесено не було.

Таким чином, посилання позивача на те, що Рішення від 24.09.1993 Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями втратило чинність як для України, так і для Республіки Узбекистан, у зв`язку з тим, що 30.11.2000 підписано нове Рішення про Правила визначення країн походження товарів, відповідно до пункту 4 якого договірні держави визначили вважати таким, що втратило чинність Рішення Ради Глав Урядів СНД від 24 вересня 1993 року є помилковим, необґрунтованим.

Рішення від 30.11.2000 Республікою Узбекистан підписано не було і Республіка Узбекистан не є договірною стороною Рішення від 30.11.2000.

Доводи позивача про те, що єдиним з вищеперелічених міжнародних багатосторонніх договорів чинним для України є лише Угода про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009, адже усі попередні - втратили для неї чинність, колегія суддів не бере до уваги, виходячи з наступного.

Норми Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009, яку Україною було ратифіковано із застереженням Законом N3592-VI від 06.07.2011, та яка набрання чинності для України 14.09.2011, стосується тих країн, які її підписали, а зазначену Угоду взагалі не було підписано Республікою Узбекистан.

Щодо посилання позивача на Договір про зону вільної торгівлі від 18.10.2011, яку було ратифіковано Україною 30.07.2012 (набрала чинності для України 20.09.2012 ), колегія суддів зазначає, що зазначену Угоду 18.10.2011 не було підписано Республікою Узбекистан.

Водночас, колегія суддів враховує, що Законом України № 942-VIII від 27.01.2016 «Про ратифікацію Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18 жовтня 2011 року між його Сторонами та Республікою Узбекистан» між Україною та Республікою Узбекистан було підписано протокол про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між його сторонами та Республікою Узбекистан.

Також, слід звернути увагу, що сторони Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011, зокрема України та Республіка Узбекистан передбачили в п. 3 ст. 2 зазначеного Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між Україною та Республікою Узбекистан, що незважаючи на положення статті 4 Договору, у торгівлі між сторонами договору, зокрема, між Україною та Республікою Узбекистан застосовуються Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993. За взаємною домовленістю між Стороною Договору та Республікою Узбекистан можуть застосовуватися інші багатосторонні або двосторонні договори за правилами визначення країни походження товару.

Крім того, ст. 5 значеного Протоколу передбачено, що виключно за взаємною письмовою згодою всіх сторін цього Протоколу до нього можуть бути внесені зміни та доповнення, що є його невід`ємною частиною і оформляються відповідними протоколами, які набирають чинності в порядку, передбаченому статтею 7 цього Протоколу.

Жодних угод чи змін до діючих двосторонніх та багатосторонніх угод на час виникнення спірних правовідносин між Україною та Республікою Узбекистан підписано та ратифіковано не було, відсутні будь-які інші домовленості між Україною та Республікою Узбекистан, інших багатосторонніх або двосторонніх договорів що регулюють правила визначення країни походження товару.

Таким чином у межах двосторонніх та багатосторонніх угод про вільну торгівлю, укладених Україною з Республікою Узбекистан, визначення країни походження товарів здійснюється відповідно Рішення від 24.09.1993 Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, якими затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями (із змінами, до яких приєдналася як Україна так і Республіка Узбекистан).

Колегія суддів зазначає, що Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 між Україною та Узбекистаном підлягають застосуванню, свідчить наданий позивачем до митного органу відповідний акт експертизи, проведеної ДХО «Наманганекспертиза» АО «Узбекекспертиза» в Республіці Узбекистан, згідно до якої є посилання на діючі Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993.

Зазначені обставини свідчить про те, що уповноважені особи Республіки Узбекистан у своїх офіційних експертних документах дотримується та враховують вимоги вказаного Рішення від 24.09.1993, що свідчить про те, що обидві держави, які є учасницями даного рішення, застосовують в зовнішньоекономічній діяльності та дотримуються вимог Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, якими 24.09.1993 були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.

Згідно пункту 10 Правил визначення країни походження товарів, затвердженими Рішенням від 24.09.1993, передбачено, що на посвідчення походження товару з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі необхідно надання митним органам держави ввезення декларації - сертифіката про походження товару (форма СТ-1 додається до Рішення), виданої уповноваженим органом країни походження - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем, згідно графи 44 електронної митної декларації на декларування товарів подано документ за кодом « 7006» - сертифікат про походження товару форми СТ-1, форма якого також передбачена Правилами визначення країни походження товарів, затвердженими Рішенням від 24.09.1993.

Щодо посилання позивача на те, що підприємством було застосовано підставу для надання пільги, згідно наказу Міністерства фінансів України від 20.09.2012 №1011: - двосторонню міжурядову угоду України з країнами СНД про вільну торгівлю, а саме: двосторонню Угоду між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994 року, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в пункті 3 статті 1 вказаної Угоди між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994 зазначено, що для цілей дійсної Угоди і на період її дії під товарами, що відправляються з територій договірних сторін, розуміються товари, визначені Правилами визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів СНД від 24.09.1993.

У свою чергу, в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів СНД зазначено, що «товар вважається як такий, що походить з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження».

Отже, позивач і повинен був дотримуватись відповідних умов, які передбачали України та Республіка Узбекистан, зокрема відповідної Угоди між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994, а також застосувати Правила визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями від 24.09.1993, згідно яких є посилання на визначення походження товару згідно Угоди про створення вільної торгівлі від 15.04.1994, а також зазначено в п. 3 ст. 2 Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між Україною та Республікою Узбекистан.

Щодо доводів позивача про застосування норм ч.ч. 1,2,7,8 ст. 36 Митного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Нормами ст. 36 МК України передбачено, що країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. При існуванні встановлених правил прямого транспортування товарів із країни їхнього походження дозволяється відступати від них у випадках, коли таке транспортування неможливе в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах.

Разом із тим, відповідно до ст. 1 МК України законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Частиною 3 ст. 1 МК України передбачено, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом та іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору України.

В даному випадку, міжнародними договорами та угодами між Україною та Республікою Узбекистан затверджені рішенням від 24.09.1993 Правила визначення країни походження товарів, затвердженими, а тому позивач повинен дотримуватися всіх визначених умов таких правил, що відповідає Угоді між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994, Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між Україною та Республікою Узбекистан.

Щодо доводів позивача про введення в Україні військового стану та неможливість транзиту територією, що була заборонена відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2022 №426, колегія суддів зазначає, що в даному випадку Правилами визначення країни походження товарів, затвердженими Рішенням від 24.09.1993, не передбачено ввезення товару з митної території країни, яка не є країною-учасницею підписаних Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993, а тому обираючи країну ввезення товару позивач повинен враховувати вищезазначене.

Стосовно посилання позивача на те, що спірна картка відмови підлягає скасуванню у зв`язку із тим, що в оскаржуваній картці відмови Сумською митницею зазначається про порушення вимог пункту статті 9 невідомого нормативно-правового акту, слід зазначити, що такі твердження є необґрунтованим та безпідставним, оскільки відповідачем зазначено про порушення позивачем Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1994, якими затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.

Щодо доводів позивача про врахування висновків постанови Ковпаківського районного суду м.Суми, якою було задоволено вимоги та скасовано постанову Сумської митниці у справі про порушення митних правил, а провадження у справі про порушення митних правил закрито, колегія суддів зазначає наступне.

Так, предметом розгляду справи №592/7583/22, №592/9484/22 було дослідження судом правомірності прийнятої постанови за результатами розгляду адміністративного матеріалу про притягнення виключно керівника до відповідальності за фактом порушення митних правил в порядку, встановленому КпАП України.

Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 78 КАС України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

В даному випадку, судом при розгляді справи щодо притягнення керівника до відповідальності за фактом порушення митних правил в порядку, встановленому КпАП України, судом досліджується наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення саме у зазначеної особи, а не діяльність підприємства. При цьому судом встановлено, що саме в діях керівника товариства відсутній склад адміністративного правопорушення.

Проте, предметом розгляду даної справи є дослідження судом правомірності прийнятої Сумською митницею відносно суб`єкта господарювання - товариства з обмеженою відповідальністю спірної картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, відповідне оформлення документів та сплата необхідних податків та зборів, а також право підприємства на режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач як суб`єкт владних повноважень належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного рішення, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України та міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року по справі № 480/5960/22 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Мета» - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 по справі № 480/5960/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва В.А. Калиновський