Справа № 380/7689/23
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/7689/23
У Х В А Л А

з питань закриття провадження у справі

01 червня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд

у складі головуючої судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Суліковської У.І.,

представника позивача Кузьмич В.В.,

представника відповідача Бірової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання щодо закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни (79008, м. Львів, вул. Пекарська, 7, офіс 211) з вимогами:

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірову Наталію Михайлівну зняти арешт з рухомого майна товариства з обмеженою відповідальністю «ВББ-КОМФОРТ» (ідентифікаційний код: 42722899; адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 21), а саме: 1) автобетономішалки марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2) автобетономішалки марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який був накладений в межах виконавчого провадження №67033368.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що 06.01.2021 між нею та ОСОБА_2 було укладено договором позики грошових коштів (посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. за реєстровим №59) на суму 5310800,00 гривень. 11.01.2021 між позивачем та ТзОВ «ВББ-КОМФОРТ» було укладено договір застави предметом якого були: автобетономішалка марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 та автобетономішалка марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 . Станом на 02.12.2022 заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за договором позики від 06.01.2021 становила 406208,00 доларів США, що було еквівалентно 14854457,87 гривень. З метою часткового відновлення порушених майнових прав позики грошових коштів від 06.01.2021, позивач бажала зареєструвати за собою право власності на предмети застави відповідно до п. 6.6.1 договору. Однак в процесі вчинення дій спрямованих на звернення стягнення на предмети застави за договором застави від 11.01.2021, позивачу стало відмово про наявність додаткових обтяжень рухомого майна щодо якого позивачем є заставодержателем, а саме приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. в межах виконавчого провадження №67033368, боржником у якому є ТзОВ «ВББ- КОМФОРТ», а стягувачем НВФ «Дніпропроект», на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 12.05.2021 по справі №914/413/21, внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна обтяження №29389192 від 08.10.2021 та №29537055 від 02.12.2021, відповідно до яких накладено арешт на рухоме майно ТзОВ «ВББ- КОМФОРТ», про що позивач не була повідомлена в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження». В подальшому позивач звернулась до відповідача щодо зняття арешту з предметів застави, однак відповідач повідомив про відсутність правових підстав для зняття арешту із вищезгаданих транспортних засобів. Позивач вважає, що були відсутні підстави для накладення арешту на вказане рухоме майно, оскільки право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадах, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, з моменту його нотаріального посвідчення. Зазначила, що у даних правовідносинах право застави виникло перед ухваленням судового рішення про стягнення з боржника коштів. Також зазначила, вартість предмета застави не перевищує розмірів заборгованості боржника заставодержателя, а також, що позивач не надавала згоди на звернення стягнення на заставлене майно боржника. Вказане в сукупності, унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно.

Позивач зазначила, що у даному спорі виконавець набув статусу посадової особи суб`єкта владних повноважень, а тому в даному випадку даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою суду від 18.04.2023 позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк на усунення її недоліків. На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто вказані недоліки.

Ухвалою суду від 01.05.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву та копію матеріалів виконавчого провадження в межах якого накладено арешт на рухоме майно.

04.05.2023 за вх.№9420ел від представника позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів у справі.

11.05.2023 за вх.№34166 від відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії виконавчого провадження №67033368.

31.05.2023 за вх.№11597ел від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначила, що нею, як приватним виконавцем жодної норми закону при накладенні арешту на майно порушено не було. Відповідно до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття арешту з цього майна. Вважає, що порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з частиною другою статті 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Отже, спір, який виник між позивачем та приватним виконавцем з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства. З огляду на наведене просить суд провадження у справі №380/7689/23 закрити.

31.05.2023 за вх.№11603ел від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. З твердженням відповідача про те, що вказаний спір не є публічно-правовим не погоджується, вважає, що дана справа підсудна Львівському окружному адміністративному суду. Звернув увагу, що накладення арешту (стягнення) на майно, яке перебуває в заставі можливе за наявності усіх трьох умов, які наведені в ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження». Однак у цій справі такі відсутні. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засіданні суду, судом поставлено на обговорення клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Представник позивача щодо задоволення такого заперечив, просив суд відмовити у задоволенні вказаного клопотання. Наголосив, що так як позивачем у справі укладено договір застави і посвідчений нотаріально, а предметом застави є автобетономішалки, і на цей час заставодавець не виконав договірні зобов`язання, то у позивача виникло право на заставне майно. Суть вимоги позовної заяви представник позивача наголошує є зняття арешту з майна накладеного приватним виконавцем на виконання рішення господарського суду. Вважає, що у виконавця були відсутні правові підстави щодо накладення арешту, так як на це майно було обтяження за договором застави. Стверджує про порушення приватним виконавцем ЗУ «Про виконавче провадження» під час вчинення виконавчих дій, а саме ст.51 Закону. Вважає, що так як у позивача наявне право на майно за договором застави, то і арешт на майно накладений не міг бути. Виконавець без згоди заставодержателя наклала арешт на майно, і це є здійснення виконавчих дій по стягненню боргу. Не вважає за доцільне оскаржувати дії (бездіяльність) відповідача, просить лиш зняти арешт з майна без скасування постанови про арешт майна і без оскарження дій (бездіяльності) виконавця. Так як має переважне право на майно перед іншими стягувачами, то і вимоги підлягають задоволенню.

Відповідач підтримала клопотання про закриття провадження у справі, просила суд таке задовольнити. Наголошує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Саме по собі зняття арешту з майна не відновить порушене право позивача, і крім того наголошує, що позивачем заявлено вимоги без ознак публічно-правового спору до адміністративного суду. Приватний виконавець при вчиненні виконавчих дій на виконання рішення господарського суду, відкрила виконавче провадження і вживала заходи щодо виконання такого в силу ст. 48, 56, 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

06.01.2021 між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого, позикодавець надала у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 5310800,00 грн, що згідно курсу НБУ станом на 06.01.2021 становить 187000,00 Доларів США, з яких 4061200,00 грн, що згідно курсу НБУ станом на 06.01.2021 становить 143000,00 Доларів США передано позикодавцем позичальнику до підписання цього договору, а решту суми 1249600,00 грн, що згідно курсу НБУ станом на 06.01.2021 становить 44000,00 Доларів США позикодавець передасть позичальнику до 12 січня 2021 року.

Підставою передачі суми 1249600 грн, що згідно курсу НБУ станом на 06.01.2021 становить 44000,00 Доларів США буде підписання між позикодавцем та ТзОВ «ВББ-КОМФОРТ» договору застави майнових прав на транспорті засоби: автобетономішалки марки FORD, модель СARGO 413M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 та авто бетономішалки марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Суму позики позичальник зобов`язаний повернути до 08 лютого 2021 року.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. та внесено до реєстру за №59.

11.01.2021 між ОСОБА_1 (заставодержателем) та товариством з обмеженою відповідальністю «ВББ-КОМФОРТ» (заставодавець) від імені якого на підставі статуту та протоколу № 03 від 11.01.2021 діє директор ОСОБА_2 укладено договір застави. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. та внесено до реєстру за №68.

Відповідно до п.1.1 договору, заставодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, зазначеного в цій статті, передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах визначених у цьому договорі рухоме майно, право власності на яке виникне в майбутньому, зазначене в ст. 2 цього договору.

Заставою за цим договором забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що випливає з договору позики грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 06.01.2021 зареєстрованим за №59.

Предметом застави за цим договором є рухоме майно, право власності на яке виникне в майбутньому, а саме: транспортні засоби:

- автобетономішалка марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , договір №98/20 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ПП «ТІМТРЕЙД» та заставодавцем 07.09.2020;

- автобетономішалка марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , договір №98/20 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ПП «ТІМТРЕЙД» та заставодавцем 07.09.2020;

Заставодавець зобов`язується до 11 лютого 2021 року виготовити свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та внести відповідні зміни до цього договору.

Відповідно до акту звірки взаєморозрахунків від 03.05.2023 №03/05/23 за договором позики грошових коштів від 06.01.2021, станом на 03.05.2023 розмір непогашеної заборгованості ОСОБА_2 перед позивачкою становить 11119112,87 гривень.

Згідно витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №№82602145, 82602159, 82902172 від 20.02.2023, встановлено, що на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 12.05.2021 у справі №914/413/21, приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Наталією Михайлівною в межах виконавчого провадження №67033368, боржником у якому є ТзОВ «ВББ-КОМФОРТ», а стягувачем НВФ «Дніпропроект» внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна обтяження №29389192 від 08.10.2021 та №29537055 від 02.12.2021, відповідно до яких накладено арешт на рухоме майно ТзОВ «ВББ-КОМФОРТ».

24.02.2023 позивач звернулась до відповідача із листом, в якому просила зняти арешт з предметів застави автобетономішалки марки FORD, модель СARGO 413M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 та автобетономішалки марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Листом від 07.03.2023 за №677, приватний виконавець просила надати дозвіл на реалізацію транспортного засобу марки FORD, модель СARGO 413M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 та FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 в межах виконавчого ВП № 67033368. Повідомила, так як заставодержатель ( ОСОБА_1 ) не є стягувачем у виконавчому провадженні, то йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. Ознайомила позивача із ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснила, що особа, яка вважає що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Повідомила позивачку, що після реалізації зазначеного вище рухомого майна, вимоги позивачки будуть задоволені в першу чергу. Крім цього, повідомила, що у виконавця відсутні правові підстави щодо зняття арешту із зазначених транспортних засобів.

Позивач вважає, що бездіяльністю приватного виконавця щодо не зняття арешту з зазначених транспортних засобів вона не може зареєструвати свою власність, у зв`язку з чим звернулася з позовом до суду.

При вирішенні клопотання про закриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім цього, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Положеннями частини першої статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою та другою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із частинами третьою п`ятою статті 59 Закону № 1404-VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 у справі № 340/25/19 відповідно до якого визначення юрисдикції спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Суд зазначає, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірову Наталію Михайлівну зняти арешт з рухомого майна товариства з обмеженою відповідальністю «ВББ-КОМФОРТ» (ідентифікаційний код: 42722899; адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 21), а саме: 1) автобетономішалки марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2) автобетономішалки марки FORD, модель CARGO 4136M, 2015 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який був накладений в межах виконавчого провадження №67033368.

Суд зазначає, що подання вказаного позову покликане на відновлення цивільного права позивача права власності на транспортні засоби, які вона набула згідно договору застави від 11.01.2021, укладеного між ОСОБА_1 (заставодержателем) та товариством з обмеженою відповідальністю «ВББ-КОМФОРТ» (заставодавець) від імені якого на підставі статуту та протоколу № 03 від 11.01.2021 діє директор Глухенький Р.В.

Відтак, оскарження бездіяльності виконавця, спрямованих на зняття арешту з спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом бездіяльності протиправною не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 59 Закону України "Про виконавче провадження".

З огляду на наведене, в даному випадку, спір фактично виник стосовно питання про право цивільне, оскільки підставами позову визначено питання зняття арешту з майна (яке як вважає вона належить їй на підставі договору застави), об`єкту арешту у виконавчому провадженні № 67033368, а відтак такий спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Спір за позовом фізичної особи-заставодержателя до приватного виконавця про зняття арешту з майна, що є предметом застави (належить юридичній особі ТзОВ «ВББ Комфорт»), в межах виконавчого провадження для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем, та зобов`язання відповідача звільнити майно з-під арешту, що перешкоджає позивачу як заставовдержателю в реалізації пріоритетного права на задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням шляхом реєстрації права власності на предмет застави - є цивільно-правовим. Тому залежно від суб`єктного складу його необхідно вирішувати за правилами цивільного або господарського судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №813/1341/15, у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі №826/24525/15, у постанові Верховного Суду 23 червня 2022 року у справі №540/2725/2.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, суд бере до уваги, що до адміністративного суду може бути оскаржено рішення приватного виконавця про накладення арешту на майно, але виключно у тому разі, коли має місце порушення прав та інтересів особи у публічно-правових відносинах або таке рішення було винесено поза межами виконання судових рішень по цивільним чи господарським спорам.

У якості підстав цього позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на його рухоме майно.

Отже, позов спрямований на захист майнових прав позивача.

За таких обставин спір у цій справі не має ознак публічно-правового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що провадження у справі слід закрити.

Керуючись ст.238, 241, 248 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни про зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що даний спір віднесений до юрисдикції місцевого загального суду за правилами цивільно-процесуального законодавства.

Роз`яснити позивачу, що на підставі ч.2 ст.239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки визначені ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст.297 Кодексу адміністративного судочинства України та у строки, визначені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 05.06.2023.

Суддя Сподарик Н.І.