Справа № 522/3201/22
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 р.м. ОдесаСправа № 522/3201/22

Головуючий в І інстанції: Єфіменко К.С.

Дата та місце ухвалення рішення:28.12.2022 р., м.Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Домусчі С.Д.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 жовтня 2021 року №321 «Про затвердження Схеми зонування режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою міста Одеси із допустимою швидкістю руху у кожній зоні», яким затверджено Схему зонування режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою міста Одеси із допустимою швидкістю руху у кожній зоні.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що 28 жовтня 2021 року рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №321 було затверджено Схему зонування режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою міста Одеси із допустимою швидкістю руху у кожній зоні, в яких визначено на певних ділянках такі режими: «рух заборонено», «швидкість руху - 12 км/год; 20 км/год». Таким чином, оскаржуваним рішенням встановлено обмеження швидкісного режиму в залежності від пересування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування по кожній зоні окремо, а також заборону пересування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів по Трасі здоров`я.

На думку позивача, оскаржуване рішення є протиправним з огляду на відсутність у відповідача компетенції щодо вирішення питань, яких стосувалось оскаржуване рішення. Також позивач вказував на порушення Регламенту Одеської міської ради при прийнятті оскаржуваного рішення, що виразилось у неопублікуванні матеріалів, які стали підставою для підготовки проекту рішення, пояснювальної записки, розгорнутої характеристики цілей та завдань запропонованого проекту рішення, очікуваних соціально-економічних та інших результатів його реалізації.

У зв`язку з вказаним, позивач просила визнати протиправним та скасувати оскаржуване рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2021 року № 321.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказувала на те, що вона використовує для пересування вулицями міста Одеси індивідуальні засоби мікромобільності, в тому числі електросамокати, моноколесо, сігвей, гіроборд. Апелянт вказала на те, що усі вище зазначені засоби пересування, а також інші, які обладнані еклектичним двигуном потужності, що не підпадає під категорію мопеду не підлягають державній реєстрації та можуть використовуватись учасниками дорожнього руху на рівні із іншими транспортними засобами, такими, як велосипеди.

З огляду на зазначене, апелянт висловила незгоду з доводами суду щодо не надання доказів наявності у власності чи користуванні апелянта електросамокату чи інших подібних транспортних засобів.

Також апелянт посилалась на те, що оскаржуваним рішенням встановлюються додаткові обмеження швидкості руху, які не передбачені Правилами дорожнього руху.

На думку позивача, приймаючи оскаржуване рішення, виконавчий комітет Одеської міської вийшов за рамки своєї компетенції, та встановив обмеження у швидкості пересування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів, а також встановив заборону на пересування у певній місцевості для пересування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів.

Посилаючись на положення статей 26, 261 Закону України «Про дорожній рух», позивач вказувала на те, що Закон України «Про дорожній рух» не встановлює жодних заборон щодо пересування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів ані автомобільними дорогами, ані вулицями, ані проїжджими частинами, ані алеями, ані парками, ані скверами, ані бульварами чи пішохідними зонами, окрім заборон, пов`язаних з виконанням робіт на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах та під час проїзду окремих осіб, щодо яких здійснюється державна охорона.

На думку апелянта, виконавчий комітет незаконно обмежив законні права осіб, на вільне пересування електросамокатами та іншими індивідуальними електричними засобами на об`єктах благоустрою міста Одеси.

Від виконавчого комітету Одеської міської ради на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач виклав свої доводи та заперечення проти задоволення поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2021 року відбулося позачергове засідання комісії з техногенно-екологічного безпеки і надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Одеської міської ради, на якому вирішувалося питання щодо запобігання травматизму та убезпечення умов використання скутерів, електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування у місцях масового відпочинку громадян.

Відповідно до протоколу від 25.05.2021 року № 6 комісією з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Одеської міської ради надано низку доручень органам державної влади та місцевого самоврядування з метою вирішення порушеного комісією питання, зокрема, доручено Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради спільно з районними адміністраціями Одеської міської ради розробити схему зонування із затвердженими місцями для стоянок електросамокатів, режимами експлуатації та допустимою швидкістю руху в кожній зоні з подальшим поданням на розгляд та затвердження Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

27.05.2021 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення № 181 «Про розробку Схеми зонування місць розташування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою м.Одеси, а також режимів їх експлуатації із допустимою швидкістю руху в кожній зоні».

Враховуючи рішення комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Виконавчого комітету Одеської міської ради та рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаментом транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради підготовлено проект відповідного рішення.

28.10.2021 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення № 321 «Про затвердження Схеми зонування режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою міста Одеси із допустимою швидкістю руху у кожній зоні», яким вирішено:

1. Затвердити Схему зонування режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою міста Одеси із допустимою швидкістю руху у кожній зоні, якою визначаються такі режими:

1.1. Рух заборонено - Траса здоров`я.

1.2. Швидкість руху - 12 км/год - Аркадійська алея, дендропарк Перемоги, центральний парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка, парк культури та відпочинку ім. Горького, парк Космонавтів, сквер Старобазарний, парк «Юність», сквер ім. Мечникова, сквер Старосінний, парк культури та відпочинку «Преображенський», парк «Грецький», парк «Стамбульський», Соборна площа, Приморський бульвар, бульвар Михайла Жванецького, Міський сад (незалежно від часу дії Пішохідної зони вихідного дня), Пішохідна зона вихідного дня (у часи її дії). 1.3. Швидкість руху - 20 км/год - інша територія міста Одеси.

2. Встановити, що дотримання визначених цим рішенням режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою м. Одеси є обов`язковим для користувачів як власних, так і прокатних засобів.

3. Забезпечити дотримання визначених цим рішенням режимів та інших умов експлуатації електросамокатів на об`єктах благоустрою м. Одеси шляхом укладання Меморандуму про співпрацю у відповідному напрямі з операторами послуг прокату електросамокатів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради, позивач оскаржила його до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення поданого ОСОБА_1 позову, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

У рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 Конституційний Суд України вказував на те, що відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140).

Виходячи з цих конституційних положень у системному зв`язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

З аналізу вказаних конституційних положень Конституційний Суд України дійшов висновку, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Конституційний Суд України також вказував на те, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і зазначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59).

Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.

Так, згідно п.п.1 та 7 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі, власні (самоврядні) повноваження, як: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Статтею 3 Закону України «Про державний рух» державне управління у сфері дорожнього руху та його безпеки здійснюється Кабінетом Міністрів України, спеціально уповноваженими на це центральними органами виконавчої влади, органами виконавчої влади в Автономній Республіці Крим, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Так, статтею 6 цього Закону передбачено, що до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить, зокрема:

виконання вимог законодавства та рішень органів виконавчої влади про дорожній рух і його безпеку;

розробка, затвердження та реалізація міських і районних програм розвитку дорожнього руху та його безпеки;

організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами;

прийняття рішень про розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування транспортних засобів та стоянок таксі на вулицях і дорогах населених пунктів, здійснення контролю за дотриманням визначених правилами паркування транспортних засобів вимог щодо розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування;

контроль за виявленням дорожньо-транспортних пригод та впровадженням заходів у місцях їх концентрації, на аварійно-небезпечних ділянках вулиць, доріг та залізничних переїздах.

Також вказаною статтею визначено, що органи, визначені частиною першою цієї статті, мають право розглядати і вирішувати інші питання, які відповідно до чинного законодавства належать до їх відання.

Законом України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля; заходи з благоустрою населених пунктів - роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання.

Згідно ст. 5 цього Закону, управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері благоустрою населених пунктів, згідно ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», належить, зокрема: забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; організація місць відпочинку для населення; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою.

Згідно ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

В свою чергу, рішенням Одеської міської ради від 23.12.2011 року №1631-VI затверджено Правила благоустрою території міста Одеси, відповідно до п.3.1.5 яких об`єкти благоустрою міста Одеси використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог цих Правил, місцевих правил забудови, інших вимог, передбачених законодавством України.

Відповідно до пункту 3.1.3 Правил благоустрою території міста Одеси до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема, території загального користування: парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку; парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; пам`ятки культурної та історичної спадщини; майдани, площі, бульвари, проспекти; вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; пляжі; кладовища; території для експлуатації фонтанів, бюветних комплексів та гідротехнічних комплексів ставків; інші території загального користування.

Пунктом 3.2 Правил передбачений порядок здійснення благоустрою та утримання територій загального користування, зокрема, парків (гідропарків, парків культури та відпочинку, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, спортивних, дитячих, меморіальних та інших (далі - парків), рекреаційних зон, скверів, зон зелених насаджень, скверів і майданчиків для дозвілля та відпочинку.

Благоустрій та утримання у належному стані вказаних у цьому пункті територій включає, в тому числі, забезпечення безпечних умов перебування та відпочинку громадян.

Враховуючи вказані положення чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що парки, рекреаційні зони, сквери, майданчики, бульвари, вулиці тощо відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» є об`єктами благоустрою міста, належне утримання яких включає забезпечення безпечних умов перебування та відпочинку громадян та здійснюється шляхом прийняття відповідних рішень, зокрема і виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Згідно ч. 1 ст.16 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Статтею 19 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що основними обов`язками органів місцевого самоврядування y частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про дорожній рух» власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

Положенням п.15 ч.1 ст.6 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить контроль за виявленням дорожньо-транспортних пригод та впровадженням заходів у місцях їх концентрації, на аварійно-небезпечних ділянках вулиць, доріг та залізничних переїздах.

В ході розгляду даної справи встановлено, що метою прийняття оскаржуваного рішення було створення умов для безпечного пересування мешканців і гостей м. Одеси, а також створення безпечних умов при пересуванні на електросамокатах та інших індивідуальних електричних засобах руху.

Як зазначено вище, до повноважень виконавчих органів міських рад належить вжиття заходів благоустрою, зокрема, на територіях загального користування населених пунктів, до яких віднесено і зазначені в оскаржуваному рішенні Траса здоров`я, Аркадійська алея, дендропарк Перемоги, центральний парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка, парк культури та відпочинку ім. Горького, парк Космонавтів, сквер Старобазарний, парк «Юність», сквер ім. Мечникова, сквер Старосінний, парк культури та відпочинку «Преображенський», парк «Грецький», парк «Стамбульський», Соборна площа, Приморський бульвар, бульвар Михайла Жванецького, Міський сад (незалежно від часу дії Пішохідної зони вихідного дня), Пішохідна зона вихідного дня (у часи її дії), а також інша територія міста Одеси, яка є територією загального користування, які спрямовані на забезпечення безпеки та порядку на вказаних територіях, організацію місць відпочинку.

В обґрунтування підстав прийняття оскаржуваного рішення відповідач посилався, перш за все, на критичну ситуацію, що склалася у місті Одесі, зокрема, в місцях масового скупчення людей (місцях відпочинку) через неврегулювання питання використання електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів руху.

Так, за інформацією заступника директора Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради, озвученою на позачерговому засіданні комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Одеської міської ради. Яке відбулось 25.05.2021 року, лише за травень 2021 року зафіксовано 6 випадків госпіталізації громадян із травмами важкого ступеня та більше 50 випадків травмування громадян середнього та легкого ступеня за участю або внаслідок використання електросамокатів.

Також згідно протоколу від 25.05.2021 року № 6 позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Одеської міської ради міський голова Труханов Г.Л. зазначив, що в місті Одесі склалася тривожна ситуація, пов`язана з використанням електричних транспортних засобів, першочергово електросамокатів, які масово з`явилися на вулицях міста. Здебільшого їх використання на вулицях міста створює значні перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, а їх значна швидкість, яка подеколи сягає більше 40 км/год, загрожує не лише життю та здоров`ю водіїв цих електросамокатів, але і створює труднощі та викликає невдоволенність пішоходів, особливо в місцях відпочинку та масового скупчення людей. Особливе занепокоєння викликає використання електросамокатів на Трасі здоров`я, де, за повідомленням, 25 травня відбулась чергова дорожня транспортна пригода за участю кермувальника електросамоката, внаслідок якої було травмовано пішохода».

Таким чином вбачається, що в даному випадку, приймаючи рішення про розробку та в подальшому затвердження Схеми зонування режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою м. Одеси, виконавчий комітет Одеської міської ради здійснював врегулювання питання місцевого значення, яке передусім пов`язано з життєдіяльністю територіально громади м. Одеси, що не суперечить наданим повноваженням.

При цьому, приймаючи таке рішення відповідач реалізовував надані йому повноваження у сфері благоустрою населених пунктів та у сфері організації дорожнього руху.

Слід зазначити, що в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що приймаючи оскаржуване рішення, виконавчий комітет Одеської міської ради вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки встановив обмеження швидкісного режиму та заборону пересування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів по Трасі здоров`я, тоді як лише Кабінет Міністрів України наділений такими повноваженнями.

При цьому позивач посилалась на положення Закону України «Про дорожній рух» та Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 р. № 1306, зазначаючи про те, що порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Також позивач вказувала на те, що саме Правилами дорожнього руху, які затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, встановлено швидкісний режим транспортних засобів, зокрема, у розділі 12 «Швидкість руху».

Слід зазначити, що Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

При цьому, учасником дорожнього руху за визначенням Правил дорожнього руху є особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному.

Відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі; а транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. У Правилах дорожнього руху передбачено такі види транспортних засобів як велосипед, механічний транспортний засіб, мопед, мотоцикл та причіп.

Пунктом 12.1 розділу 12 «Швидкість руху» Правил дорожнього руху визначено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Згідно пунктів 12.4-12.5 розділу 12 «Швидкість руху» Правил дорожнього руху у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год.

З наведених положень Правил дорожнього pyxy вбачається, що кермувальники електросамокатів чи інших індивідуальних транспортних засобів не є учасниками дорожнього руху в розумінні пп.94 п.1.10 Правил дорожнього руху, оскільки такі особи не є водіями, а електросамокат чи інший індивідуальний електричний засіб пересування, на момент прийняття оскаржуваного рішення, не є транспортним засобом в розумінні пп. 25 та пп. 89 п. 1.10 Правил дорожнього руху.

З огляду на викладене суд першої інстанції вірно зазначив, що положення розділу 12 «Швидкість руху» Правил дорожнього руху не можуть розповсюджуватись на кермувальників електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів, а тому відповідач, приймаючи оскаржуване рішення не повинен враховувати положення вказаного нормативно-правового акту.

Також необґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем положень Регламенту Одеської міської ради VIII скликання, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 02.12.2020 року № 1-VІІІ, оскільки організаційно-процедурні питання діяльності Виконавчого комітету Одеської міської ради не регулюються вказаним актом, а визначаються Регламентом виконавчих органів Одеської міської ради, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.10.2005 року № 754.

В свою чергу, пунктом 2.2.6 Регламенту виконавчих органів Одеської міської ради, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.10.2005 року № 75 визначено, що проект рішення виконкому повинен містити: обґрунтування необхідності його прийняття (реагування на документи органів державної влади, виконання власних розпорядчих документів, виданих раніше, виконання доручень керівництва тощо); обґрунтування нормами чинного законодавства; джерела фінансування запропонованих заходів, джерела наповнення бюджету та цільових фондів; інформацію щодо виконання документів з цього приводу, які були прийняті раніше; всі необхідні візи та погодження; текст коментарю: зміст питання, очікуваний результат, можливі ризики, фінансовий результат; план організаційних заходів щодо виконання документа (за потребою); якщо в рішенні вирішується питання про створення та персональний склад комісії чи робочої групи, до складу яких включені депутати Одеської міської ради, кандидатури зі складу депутатів узгоджуються з ними особисто усно, з обов`язковим відображенням цієї згоди в нормативному акті словами "за згодою", прізвище, ім`я, по батькові депутата вказуються повністю, зазначається номер виборчого округу; кінцевий термін виконання документа, проміжні строки інформування про хід його виконання; інформацію про те, хто особисто буде організовувати та контролювати виконання документа; аналіз наявності будь-яких невідповідностей та протиріч із виданими раніше розпорядчими документами стосовно даного питання і порядок їх вирішення.

У поданому позову ОСОБА_1 посилалась на те, що у проекті рішення виконкому відсутні вищевказані вимоги до проекту рішення, а саме: обґрунтування необхідності його прийняття (реагування на документи органів державної влади, виконання власних розпорядчих документів, виданих раніше, виконання доручень керівництва тощо), інформація щодо виконання документів з цього приводу, які були прийняті раніше, аналіз наявності будь-яких невідповідностей та протиріч із виданими раніше розпорядчими документами стосовно даного питання і порядок їх вирішення тощо.

Однак з наданих до суду доказів встановлено, що проект оскаржуваного рішення відповідав пункту 2.2.6 Регламенту виконавчих органів Одеської міської ради, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.10.2005 року № 75, зокрема, містить обґрунтування необхідності його прийняття, оскільки в інформації до проекту рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2021 року № 321 зазначено, що останній підготовлений на виконання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.05.2021 року № 181 «Про розробку Схеми зонування місць розташування електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою м. Одеси, а також режимів експлуатації із допустимою швидкістю руху у кожній зоні», а відсутність аналізу наявності будь-яких невідповідностей та протиріч із виданими раніше розпорядчими документами стосовно даного питання і порядок їх вирішення обумовлене тим, що будь-які розпорядчі документи стосовно даного питання раніше не видавалися. Щодо зазначення інформації про виконання документів з цього приводу, які були прийняті раніше, в проекті зазначено про виконання рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.05.2021 року № 181.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно необґрунтованості вимог позивача та відсутності підстав для визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 жовтня 2021 року №321 «Про затвердження Схеми зонування режимів експлуатації електросамокатів та інших індивідуальних електричних засобів пересування на об`єктах благоустрою міста Одеси із допустимою швидкістю руху у кожній зоні».

Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 31.05.2023 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: І.О. Турецька