Справа № 520/25544/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 р. Справа № 520/25544/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2022, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 16.02.22 по справі № 520/25544/21

за позовом ОСОБА_1

до НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив суд першої інстанції зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплати ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 02.08.2021 року по 29.11.2021 року.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він був звільнений з військової служби і виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 01.08.2021 року, при цьому повний розрахунок з ним при звільненні проведений лише 30 листопада 2021 року. У зв`язку з зазначеним, вважає, що наявні підстави для зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплати йому суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 02.08.2021 року по 29.11.2021 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загіну (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про зобов`язання вчинити певні дії - задоволено в повному обсязі.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсація за речове майно) за період з 02.08.2021 року по 29.11.2021 року.

НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 року по справі №520/25554/21 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені у позовні заяві доводи є такими, що не ґрунтуються на законі та є безпідставними. Посилається на те, що позивач звільнявся не з НОМЕР_1 прикордонного загону, а з Східного регіонального управління Державної прикордонної служби, що фактично є іншою військовою частиною, грошове забезпечення отримував у Східному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України. Посилається на приписи ст.116, 117 КЗпП України. Зазначає про відсутність правових підстав для застосування статті 117 КЗпП України при відсутності спору щодо нарахованих сум належних працівникові при звільненні. Більш того, такий висновок відповідає висновку Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №825/742/16. Крім того, зазначає, що норми ст.116, 117 КЗпП України не поширюються на виплати, які здійснені були на виконання рішення суду (присуджені виплати), і які не стосуються безпосередньо розміру нарахованих сум належних працівникові при звільнені. Посилається правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 року. Крім того, посилається в обґрунтування своїх вимог на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Просить врахувати позицію висвітлену в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року по справі №380/750/20. Зазначає, що позивач в рамках даної справи не має повноважень із самостійного визначення суми середнього розміру грошового забезпечення за вказаний ним період, а тому наданий ним розрахунок не відповідає критерію належності та допустимості доказів та має бути оцінено критично як суб`єктивну думку позивача. Також, посилається на те, що військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, а тому чинність КЗпП України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст.117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби. Посилається, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Згідно із законодавством військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Вказує, що Пленум Верховного суду України постановою від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» чітко визначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються па військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Вищезазначене підтверджується судовою практикою, а саме: рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, рішенням Верховного Суду України, а також рішеннями Вищого адміністративного суду України від 20.12.2006 №К-18057/06, від 18.04.2007, від 13.10.2011, від 29.01.14 № К/9991/31598/12 під час вирішення інших справ з аналогічних питань. Також зазначає, що лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.13 № 774/13/84-13 чітко вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. Тобто, дане питання регулює спеціальне законодавство, а позивач спирається на норми трудового законодавства. Вважає, що прикордонний загін діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно - правовими актами та у відповідності до діючого законодавства. Також, посилається на приписи Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, 20.05.08 №425, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.08 за № 537/15228 - грошове забезпечення нараховується з розрахунку календарних днів. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з невірним застосуванням норм матеріального законодавства. Крім того, посилається, що вже є судові рішення по аналогічним судовим справам, з аналогічними позовними вимогами і обставинами, а саме правові позиції судів першої та апеляційної інстанції у справі №460/2774/18, які набули законної сили відповідно до ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2019 року. Також просить суд врахувати судову практику висвітлену у певних постановах Великої Палати Верховного суду (справа №806/345/16, №825/325/16, №524/1714/16-а),, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року по справі №6-39цс11, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 року по справі №380/750/20.

Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України. Заперечує проти вимог апеляційної скарги. Вказує, що оскаржуване апелянтом рішення Харківського окружного адміністративного суду, винесене 16.02.20221 у справі №520/25544/21 щодо виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсація за речове майно) за період з 02.08.2021 року по 29.11.2021 року, яке набрало законної сили 19 березня 2022 року, НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України (апелянт) виконав 30 грудня 2022 року, здійснивши виплату позивачу суму середнього заробітку у розмірі 82 399, 57 гривень (вісімдесят дві тисячі триста дев`яносто дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок). Відтак, вважає, що сплативши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виконав рішення суду першої інстанції. Оскільки позов задоволено та рішення Харківського окружного адміністративного суду виконано в повному обсязі, позивач доходить до висновку, що предмет спору між апелянтом та позивачем на момент відкриття апеляційного провадження по справі №520/25544/21, тобто станом на 16 березня 2023 року, відсутній. У зв`язку з наведеним, прохає апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України по адміністративній справі №520/25544/21 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року залишити без змін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З урахуванням наведеної вище норми КАС України, а також того, що рішення суду першої інстанції прийнято за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в порядку письмового провадження.

Учасники справи повідомлені про розгляд даної справи судом апеляційної інстанції у порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги оскаржуване рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , в період з липня 1999 по серпень 2021 року проходив службу в лавах Державної прикордонної служби України на різних посадах. В період з березня 2017 по серпень 2021 року позивач проходив службу в лавах Державної прикордонної служби України на різних посадах Східного регіонального управління.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 01.06.2021 року № 486-ОС позивача було звільнено з військової служби у зв`язку із закінчення строку контракту.

26 липня 2021 року позивач звернувся з рапортом на ім`я начальника Східного регіонального управління щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178.

29.07.2021 року позивач повторно звернувся з рапортом до відповідача щодо виплати зазначеної грошової компенсації, на який відповідачем було надано позивачу довідку-розрахунок № 94 від 23.07.2021 року на виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна за період проходження ним служби.

01 серпня 2021 року наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 липня 2021 року № 387-ос позивача було виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Позивач, вважаючи, що було порушено його права, звернувся за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року по справі №520/15060/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Харків) (військова частина НОМЕР_2 ) Східного регіонального управління щодо невиплати ОСОБА_1 01.08.2021 року (в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню) належних звільненому працівникові сум. Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Харків) (військова частина НОМЕР_2 ) Східного регіонального управління виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби, а саме з 14 липня 1999 року по 01 серпня 2021 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року по справі № 520/15060/21 відповідачем 30.11.2021 року була виплачена ОСОБА_1 грошова компенсація вартості за не отримане речове майно у розмірі 37511,59 грн., за вирахуванням 1,5% військового збору на особовий рахунок позивача було перераховано суму 36 948, 92 грн.

Позивач, вбачаючи підстави для зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплати ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 02.08.2021 року по 29.11.2021 року, звернувся до суду першої інстанції із адміністративним позовом у даній справі.

Приймаючи оскаржуване у даній справі рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів, надаючи оцінку спірним правовідносинам у даній справі, враховуючи при цьому приписи ст.308 КАС України, виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі по тексту - Закон №2011-ХІІ).

За приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом 1 ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Колегія суддів звертає увагу, що спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Колегія суддів зазначає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані приписами КЗпП України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України (в редакції станом на час спірних правовідносин).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність КЗпП України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст.117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служб, зазначаючи при цьому, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, отримуючи не заробітну плату, а грошове забезпечення, то колегія суддів відхиляє таки доводи скарги, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, якщо спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, можливим є застосування норм ст. ст.116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Крім того, аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців було неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на позицію Пленуму Верховного суду України зазначену в постанові від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» щодо того, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Крім того, щодо посилання в апеляційній скарзі на судову практику щодо непоширення норм трудового законодавства на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби, а саме рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, рішенням Верховного Суду України, а також рішеннями Вищого адміністративного суду України від 20.12.2006 №К-18057/06, від 18.04.2007, від 13.10.2011, від 29.01.14 № К/9991/31598/12 під час вирішення інших справ з аналогічних питань, то колегія суддів відхиляє наведені посилання, оскільки з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України врахуванню у спірних правовідносинах підлягають правові позиції Верховного Суду, на які вище посилається суд апеляційної інстанції.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.13 №774/13/84-13, в якому зазначається про те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється, то колегія суддів зазначає, що вказаний лист не є нормативно - правовим актом, має виключно має інформативний характер, а відтак не є обов`язковим для врахування судом.

Так, за правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 31.10.2019 року по справі №825/598/17.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми.

За змістом частини першої ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст.117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26.02.2020 року по справі 821/1083/17.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2021 року наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 липня 2021 року № 387-ос позивача було виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення (а.с.17).

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця позивача за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби позивача в частині виплати останньому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року по справі №520/15060/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Харків) (військова частина НОМЕР_2 ) Східного регіонального управління щодо невиплати ОСОБА_1 01.08.2021 року (в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню) належних звільненому працівникові сум. Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Харків) (військова частина НОМЕР_2 ) Східного регіонального управління виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби, а саме з 14 липня 1999 року по 01 серпня 2021 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 30.11.2021 року була виплачена ОСОБА_1 грошова компенсація вартості за не отримане речове майно, на особовий рахунок позивача було перераховано суму у розмірі 36 948, 92 грн. (а.с.44).

Отже, в даному випадку відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (день виключення особи зі списків особового складу військової частини).

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки (передбачені ст.116 КЗпП України) є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації грошовового забезпечення) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Наведена вище правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 06.02.2020 у справі №806/305/17, від 06.08.2019 у справі №826/9793/18, від 20.02.2020 у справі №821/723/17, від 02.09.2020 у справі №804/7733/16, від 28.01.2021 у справі №240/11214/19, від 19.05.2022 у справі № 1640/3365/18.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі № 825/742/16, які стосуються відсутності правових підстав для застосування ст.117 КЗпП України при відсутності спору щодо нарахованих сум належних працівникові при звільненні колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому суд апеляційної інстанції застосовує до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, зазначені вище.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги про те, що норми ст.ст.116, 117 КЗпП України не поширюються на виплати, які здійснені були на виконання рішення суду (присуджені виплати), і які не стосуються безпосередньо розміру нарахованих сум належних працівникові при звільненні, з посиланням на правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 року, колегія суддів зазначає, що такі доводи скарги підлягають відхиленню, з огляду на наступне.

Застосування положень статті 117 КЗпП України з урахуванням висновків ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» вже було предметом розгляду в суді касаційної інстанції.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 з цього приводу зазначила наступне.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази.

За таких обставин, відсутні підстави уважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України.

Наведене вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.06.2021 року по справі №640/21555/18.

Відповідно, з огляду на викладене вище, вимоги позивача щодо зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсація за речове майно) за період з 02.08.2021 року по 29.11.2021 року є правомірними та такими, що обґрунтовано задоволено судом першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що за останній місяць служби позивача розрахунок (виплату грошового забезпечення) з останнім було здійснено 15.07.2021 року, тобто до звільнення (а.с.22).

Також, колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що позивач своєчасно, не затягуючи процесуальні строки, звертався до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ст.238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст.235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум.

З матеріалів даної справи вбачається, що скаржником на виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції вже було виплачено позивачу суми середнього заробітку, про що останній зазначає у відзиві на апеляційну скаргу, вказуючи про те, що рішення суду першої інстанції є виконаним в повному обсязі.

Тобто, не зважаючи на помилкове не визначення судом першої інстанції в рішенні суду конкретної суми середнього заробітку, вказане не призвело до порушення прав позивача.

Колегія суддів зазначає, що не визначення судом першої інстанції в рішенні суду конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсація за речове майно) за період з 02.08.2021 року по 29.11.2021 року, не є доводом апеляційної скарги.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування принципу співмірності та пропорційності до правовідносин у даній справі, з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 14.11.2018 року по справі №806/345/16, від 18.07.2018 року по справі №825/325/16, від 04.04.2018 року по справі №524/1714/16-а, то колегія суддів відхиляє наведені посилання, оскільки скаржник не наводить конкретні доводи щодо не співмірності та не пропорційності суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням наведеного вище, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач звільнявся не з 4 прикордонного загону, а з Східного регіонального управління Державної прикордонної служби, що фактично є іншою військовою частиною і грошове забезпечення отримував у Східному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки позивач перебував на речовому забезпеченні саме в НОМЕР_1 прикордонному загону (м. Харків) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, який не здійснив позивачу виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, а відтак у спірних правовідносинах щодо зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсація за речове майно) саме вказаний прикордонний загін є належним відповідачем у даній справі.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на необхідність врахування позиції висвітленої в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року по справі №380/750/20, а також правових позицій судів першої та апеляційної інстанції, зокрема у справі №460/2774/18, які набули законної сили відповідно до ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2019 року, то колегія суддів звертає увагу, що відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно у суду обов`язок для врахування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а також ухвал суду касаційної інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що огляду на згадану вже вище норму ч.5 ст.242 КАС України врахуванню у даній справі підлягають врахуванню правові позиції Верховного Суду (зокрема, Великої Палати Верховного Суду) на які посилається суд апеляційної інстанції у даній постанові.

Доводи скаржника, викладені в його скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Правові підстави для розподілу судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України, відсутні.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки дана справа є справою незначної складності, а також враховуючи те, що вона була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 по справі №520/25544/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош