Справа № 990/105/23
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 червня 2023 року

м. Київ

справа №990/105/23

адміністративне провадження № П/990/105/23

Суддя Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Рибачук А.І.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29.05.2023 до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Президента України, в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо забезпечення права на отримання належних за рішенням суду пенсійних виплат;

зобов`язати компетентні органи державної влади: Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУ ПФУ), Державну казначейську службу України за рахунок бюджетних коштів відшкодувати шкоду заподіяну невиконанням рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12.08.2013, починаючи з травня 2016 року по теперішній час, в розмірі та в межах різниці між сумами коштів фактично отриманих пенсійних виплат та присуджених з нарахуванням компенсації від втрати частини доходу, внаслідок невиплати пенсії в повному обсязі у відповідності до рішення суду;

в порядку забезпечення позову зобов`язати відповідача видати акт Головному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області про негайне відновлення нарахування та виплату пенсії щомісячно в розмірі не більше десяти прожиткових мінімумів доходів громадян для непрацездатних осіб, встановленого в законодавчому порядку, починаючи з січня 2023 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що з дня набрання чинності Законом України від 10.12.2015 №889-VІІІ «Про державну службу» (далі - Закон №889-VІІІ) ГУ ПФУ, порушуючи його право на належний розмір пенсійного забезпечення, відмовляє йому в здійсненні перерахунку пенсії, призначеної йому відповідно до Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ «Про державну службу» (далі - Закон №3723-ХІІ).

При цьому, позивач вказує на те, що протиправність дій ГУ ПФУ підтверджується рішенням Конституційного суду від 23.12.2022 №3-р/2022, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), підпункт 1 пункту 2 розділу XI „Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII у тім, що він унеможливив перерахунок розмірів пенсій, призначених на підставі статті 37 Закону № 3723-XII зі змінами.

На думку позивача, Президентом України як гарантом додержання норм Конституції України, прав і свобод людини і громадянина не було використано право вето щодо Закону №889-VIII в частині скасування нормами зазначеного закону права на перерахунок пенсії для державних службовців, що в свою чергу стало правовою підставою для пенсійних органів та судів для відмови в перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону №3723-XII, у зв`язку із збільшення заробітку державних службовців, що працюють на відповідних посадах та прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його право на належний розмір пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вважаю, що у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії необхідно відмовити виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України та Верховної Ради України.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Також у вищезгаданому рішенні Конституційного Суду України зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені у статті 266 КАС України.

Згідно із пунктом 2 частини першої зазначеної статті правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Разом з тим Верховний Суд зазначає, що держава законами встановлює критерії, за якими право на доступ до суду не є абсолютним.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Як було зазначено вище, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що Президент України допустив протиправну бездіяльність не скориставшись правом вето під час прийняття Закону №889-VІІІ, у зв`язку з чим порушив його право на отримання пенсії в належному розмірі.

Верховний Суд зазначає, що протиправною бездіяльністю є зовнішня форма поведінки (діяння) органу (посадової особи), яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, право на оскарження бездіяльності Президента України не є абсолютним і може бути об`єктом оскарження в судовому порядку у разі реального порушення права позивача, допущеного бездіяльністю відповідача.

Як видно з позовної заяви позивач не погоджується з відмовою пенсійного органу в здійсненні перерахунку його пенсії.

Разом з тим, до компетенції Президента України чинним законодавством не віднесені повноваження щодо призначення, перерахунку та виплати пенсії.

За таких обставин колегія суддів вважає, що у цій справі відсутній предмет спору.

Колегія суддів зазначає, що поняття "юридичний спір" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття "спір про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює звернення позивача до суду щодо вирішення питання протиправності дій чи бездіяльності Президента України в порядку судової ревізії (контролю).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Враховуючи вищезазначене, вважаю, що у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити.

Керуючись статтями 19, 22, 170, 248, 256, 266, Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження та може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття.

...........................

А.І. Рибачук

Суддя Верховного Суду