Справа № 420/9349/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 червня 2023 року

м. Київ

справа № 420/9349/22

адміністративне провадження № К/990/18961/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 травня 2023 року у справі №420/9349/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Херсонській області, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 10 травня 2022 року №185 «Про припинення виплати грошового забезпечення поліцейським» в частині припинення виплати грошового забезпечення з 10 травня 2022 року старшому інспектору режимно-секретного сектору слідчого управління Головного управління Національної поліції в Херсонській області капітану поліції ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення поліцейського за період із 10 травня 2022 року до 22 вересня 2022 року з урахуванням всіх складових, передбачених пунктом 3 Розділу І «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженого наказом МВС України від 6 квітня 2016 року №260;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 додаткової винагороди в розмірі: 30000 грн щомісячно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу передбачену пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 додаткової винагороди в розмірі 30000 грн щомісячно за період із 24 лютого 2022 року до 22 вересня 2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2023 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 травня 2023 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії скасовано та прийнято у справі №420/9349/22 нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 10 травня 2022 року №185 «Про припинення виплат грошового забезпечення поліцейським» в частині припинення виплати грошового забезпечення з 10 травня 2022 року старшому інспектору режимно-секретного сектору слідчого управління Головного управління Національної поліції в Херсонській області капітану поліції ОСОБА_1 (0098430);

- зобов`язано Головне управління Національної поліції в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення поліцейського за період з 10 травня 2022 року до 20 вересня 2022 року з урахуванням всіх складових, передбачених пунктом 3 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти і специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 6 квітня 2016 року №260.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Херсонській області звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 25 травня 2023 року через систему «Електронний суд».

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 травня 2023 року у справі №420/9349/22 та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2023 року.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано висновків Верховного Суду, які викладались у справах №805/1209/17-а, №826/5900/17, у яких Верховний Суд обґрунтував відмову у задоволенні позову, нездійсненням спроб позивача отримати інформацію з загальнодоступних джерел, відсутністю спроб позивача отримати вказівки щодо своїх подальших дій.

Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судом апеляційної інстанції застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц).

Перевіряючи доводи заявника щодо неврахування судами висновків Верховного Суду, сформованих у справах №805/1209/17-а, №826/5900/17, Верховним Судом установлено, що у наведених заявником прикладах справ відсутні будь-які спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхніми фактичними обставинами.

Так, у справі № 805/1209/17-а позивачем оскаржувався наказ ГУМВС України в Донецькій області від 24 лютого 2015 року № 58 о/с про звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ та наказ ГУМВС України в Донецькій області від 16 лютого 2015 року № 352; поновлення позивача в органах внутрішніх справ на посаді міліціонера-водія обслуговуючого персоналу і охорони; зобов`язання ліквідаційну комісію скасувати запис у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_2 ; стягнення з ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

У справі №826/5900/17предметом оскарження був наказ Управління Державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 45 о/с про звільнення за пунктом 63 "є" (за порушення трудової дисципліни) Положення про проходження служби рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України; зобов`язання відповідачів поновити позивача на службі в підрозділах Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на аналогічній раніше займаній посаді; стягнення з Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення і до моменту фактичного поновлення на службі; зобов`язання Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України вчинити дії - оформити та видати позивачу належним чином дублікат втраченої з їх вини трудової книжки з внесенням усіх передбачених законом записів про трудову діяльність.

Натомість як у цій справі спірним питанням є виплата грошового забезпечення позивачу за період з 10 травня 2022 року до 21 вересня 2022 року, оскільки за вказаний період позивачці грошове утримання не виплачене, а також виплата додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень щомісячно у відповідності з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168. Позивачем у вказаній справі наказ про звільнення зі служби в поліції не оскаржувався.

З огляду на наведене, обставини у справах №805/1209/17-а, №826/5900/17 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правова позиція викладена Верховним Судом у постанові не є релевантною до спірних правовідносин у цій справі.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктами 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд не бере до уваги доводи заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та відхиляє мотиви щодо винятковості цієї справи, оскільки відповідно до відомостей Єдиного державного судового реєстру ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Крім того, такі доводи не є самостійною підставою для касаційного оскарження зазначених судових рішень у цій справі, так як за нормами частини п`ятої статті 328 КАС України ці аргументи необхідно додатково зазначати виключно у разі оскарження судових рішень, перегляд яких у Верховному Суді не передбачено нормами КАС України.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 травня 2023 року у справі №420/9349/22.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 3 травня 2023 року у справі №420/9349/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

3. Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду