Справа № 360/8273/21
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2023-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/8273/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду про визнання, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2 , позивач) до Луганського апеляційного суду (далі апеляційний суд, відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України, відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області (далі казначейська служба, третя особа), в якій просить суд:

визнати протиправними дії Луганського апеляційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік;

- зобов`язати Луганський апеляційний суд провести перерахунок суддівської винагороди судді Луганського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпусток), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів;

- стягнути з Луганського апеляційного суду на користь судді Луганського апеляційного суду ОСОБА_1 на підставі ст. 130 Конституції України та статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів недораховану та невиплачену за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівську винагороду в розмірі 363080, 82 грн.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що відповідно до указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 позивач був переведений на посаду судді Луганського апеляційного суду, на якій працює з 02.10.2018. Рішенням зборів суддів Луганського апеляційного суду від 2.10.2018 позивача обрано заступником голови Луганського апеляційного суду строком на три роки. Наказом голови Луганського апеляційного суду № 19 від 03.10.2018 № 23 було призначено на посаду заступника голови Луганського апеляційного суду та встановлено доплату в розмірі 5 % за перебування на адміністративній посаді. Відповідно до наказу голови Луганського апеляційного суду № 20 від 3.10.2018 позивача було призначено на посаду слідчого судді та встановлено доплату в розмірі 10 % за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

За період з 01.01.2020 по 18.04.2020 позивач отримував суддівську винагороду, як суддя апеляційного суду: посадовий оклад у розмірі виходячи з 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020, доплату за вислугу років в розмірі 60 % від посадового окладу судді, доплату за перебування на адміністративній посаді в суді в розмірі 5 % від посадового окладу судді та доплату за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці в розмірі 10 % від посадового окладу судді.

Відповідачем у порушення ст. 6, ч.2 ст.19, ст. 130 Конституції України, яка є нормою прямої дії та має найвищу юридичну силу, на порушення ч.2, ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який є спеціальною нормою, не у повному обсязі нараховано та недоплачено позивачу суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року включно.

Позивач не погоджуюсь із сумою виплаченої суддівської винагороди та вважає, що наявні всі підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати мені за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівської винагороди із застосуванням обмеження 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. Ухвалою суду від 12 листопала 2021 року позовну заяву залишено без руху, визначено недоліки та встановлено строк для їх усунення.

Ухвалою суду від 20.12.2021 залищено позов без руху.

Ухвалою суду від 17.07.2022 відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 02.02.2023 витребувано докази у справі.

Ухвалою суду від 02.02.2023 залучено до участі у справі другого відповідача.

Ухвалами суду від 16.03.2023, 30.03.2023, 19.04.2023 витребувано докази у справі.

Ухвалою суду від 04.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

До відділу діловодстава та обліку звернень громадян (канцелярії) суд від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 17 квітня 2020 року опубліковано Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 № 553-ІХ, яким статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» викладено в новій редакції та передбачено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій статті 29, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Зазначено, відповідач 1, як державний орган, який діє виключно в рамках діючого українського законодавства, він має повноваження тільки у нарахуванні та виплаті коштів, які є у рамках бюджетного року, та не приймає рішення щодо визначення фінансової ситуації у державі.

Також зазначено, що прийняття рішення Конституційним Судом України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553- IX, не є підставою для нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, оскільки зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Від відповідача 2 надійшли пояснення, в яких зазанчено, що зміни до кошторису Луганського апеляційного суду в 2020 році стосовно зменшення бюджетних асигнувань КЕКВ 2111 «Заробітна плата» не вносились.

Представники сторін про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони про час, дату та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином, відсутні потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе провести судове засідання в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд дійшов такого.

Відповідно до указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 позивач був переведений на посаду судді Луганського апеляційного суду, на якій працює з 02.10.2018. Рішенням зборів суддів Луганського апеляційного суду від 2.10.2018 позивача обрано заступником голови Луганського апеляційного суду строком на три роки. Наказом голови Луганського апеляційного суду № 19 від 03.10.2018 № 23 було призначено на посаду заступника голови Луганського апеляційного суду та встановлено доплату в розмірі 5 % за перебування на адміністративній посаді. Відповідно до наказу голови Луганського апеляційного суду № 20 від 3.10.2018 позивача було призначено на посаду слідчого судді та встановлено доплату в розмірі 10 % за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

За період з 01.01.2020 по 18.04.2020 позивач отримував суддівську винагороду, як суддя апеляційного суду: посадовий оклад у розмірі виходячи з 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020, доплату за вислугу років в розмірі 60 % від посадового окладу судді, доплату за перебування на адміністративній посаді в суді в розмірі 5 % від посадового окладу судді та доплату за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці в розмірі 10 % від посадового окладу судді.

Згідно з довідкою про доходу суддівської винагороди позивача за спірний період: квітень серпень 2020 року, наданих позивачем, судом встановлено, що розмір суддівської винагороди ОСОБА_2 , склав:

у квітні 2020 року: оклад - 115610,00 грн, доплата за доступ до державної таємниці 115661,00, вислуга років - 69366,00 грн, доплата за перебування на адміністративній посаді 5780,50 грн, обмеження нарахувань - 59080,95 грн;

у травні 2020 року: оклад - 48677,89 грн, відпустка 117131,18, доплата за доступ до державної таємниці 4867,79 грн, вислуга років 29206,73 грн, доплата за перебування на адміністративній посаді 2433,89 грн, обмеження нарахувань 65299,98 грн;

у червні 2020 року: оклад 92488,00 грн, відпустка 40463,50, доплата за доступ до державної таємниці 9248,80 грн, вислуга років 55492,80 грн, доплата за перебування на адміністративній посаді 4624,40, обмеження нарахувань 124070,00 грн;

у липні 2020 року: оклад 85450,87 грн, відпустка 52778,48 грн, доплата за доступ до державної таємниці 8545,09 грн, вислуга років 51270,52 грн, доплата за перебування на адміністративній посаді 4272,54 грн, обмеження нарахувань 114629,89 грн;

у серпні 2020 року: відпустка 202317грн, обмеження нарахувань не застосовано.

Отже, всього обмеження нарахувань за квітень липень 2020 року становить 363080,82 грн.

Згідно з кошторисом на 2020 рік, затвердженим ДСА України, видатки на оплату праці за кодом 2111 «Заробітна плата» для станом на 31.12.2020 становили 56 369,125 тис грн. Зміни до кошторису Луганського апеляційного суду в 2020 році стосовно зменшення бюджетних асигнувань КЕКВ 2111 «Заробітна плата» не вносились.

Вказане підтверджується інформацією, наданою ДСА України від 28.04.2023 за № 10-5080/23.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі- Закон № 1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 2 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 (із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня на усій території України карантин.

З 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року № 553-IX Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 такого змісту: Стаття 29. Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)..

При цьому зміни щодо розміру винагороди судді до Закону України Про судоустрій і статус суддів, який є спеціальним законом, що регулює вказане питання у відповідності до норм Конституції України, не вносились.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

У вказаному зазначено, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами, Закону України № 553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 вказано, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується статтями 8, 55, 124 Конституції України.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Таким чином, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020 дійшов правового висновку, що обмеження суддівської винагороди можливо лише за умови воєнного чи надзвичайного стану, але при цьому втрачені недоотримані кошти підлягають компенсуванню відповідними виплатами.

Отже, Закон України № 553-ІХ від 13.04.2020 про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.

Відтак, відповідачі у період часу з квітня по липень 2020 року діяли всупереч положенням чинного законодавства.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 3 статті 152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Оскільки порушення прав позивача щодо не отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі відбулось у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд вважає необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати ч.3 ст. 152 Конституції України як норму прямої дії.

Суд вважає, що недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою та які особа вправі вимагати їй відшкодувати.

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Аналізуючи кошторис Державної судової адміністрації України на 2020 рік, суд дійшов висновку, що в порушення зазначеної норми ДСА України у 2020 році не здійснювало затвердження видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди за окремим кодом економічної класифікації видатків, а затвердило загальну суму витрат за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» як для виплати суддівської винагороди у 2020 році, так і для виплати заробітної плати працівникам апарату суду.

Зазначене порушення унеможливлює перевірку судом достатності фінансування ДСА України витрат на виплату суддівської винагороди позивачу у 2020 році без застосування обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ.

Фінансування всіх судів в Україні відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.148 Закону України Про судоустрій і статус суддів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 4 наведеної статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Положеннями ст. 149 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Частиною першою статті 151 цього Закону передбачено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Аналогічна норма також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя 17.01.2019 № 141/0/15-19 (надалі - Положення № 141/0/15-19).

З урахуванням наведеного вбачається, що розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь, саме другий відповідач, як розпорядник коштів вищого рівня, повинен забезпечити виплату нарахованої, але обмеженої у розмірі до виплати суддівську винагороду позивача за спірний період.

Частиною першою статті 25 Бюджетного Кодексу України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 Бюджетного Кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути, зокрема, Державна судова адміністрація України.

Крім того, слід зазначити, що частиною 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VІ виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі - Порядок № 845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).

Виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період".

З огляду на п.25 Порядку № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Отже, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням.

Натомість, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Таким чином, оскільки цей спір стосується стягнення шкоди, заподіяної невиплатою суддівської винагороди у визначеному спеціальним законом розмірі, при цьому виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється за рахунок бюджетної програми, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, а безспірне списання проводиться Державною казначейською службою України, то відповідачем за таким спором є Державна судова адміністрація України.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що у цьому випадку ефективним способом захисту порушеного права є визнання протиправними дій Луганського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Луганського апеляційного суду ОСОБА_2 суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по липень 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"; стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 недоотриману суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по липень 2020 року у розмірі 363080,82 грн з обов`язковим утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.

Застосування наведеного способу захисту виключає підстави застосування передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України звернення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача суддівської винагороди за один місяць.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір, а докази понесення ним інших судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Луганського апеляційного суду (, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, будинок 16), Державної судової адміністрації України (, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області (, місцезнаходження: Луганська область, місто Сєвєродонецьк, проспект Центральний, будинок 59) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Луганського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Луганського апеляційного суду ОСОБА_2 суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по липень 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 недоотриману суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по липень 2020 року у розмірі 363080 (триста шістдесят три тисячі вісімдесят) гривень 82 копійок з обов`язковим утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Кисельова