Справа № 640/4158/22
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4158/22 Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2019 по 30 грудня 2021 року;

- зобов`язати фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України відповідно до Порядку обчислення середнього грошового забезпечення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2019 року до 30 грудня 2021 року у розмірі 873 232,80 грн;

- зобов`язати фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2019 року до 30 грудня 2021 року.

Позов обґрунтовано тим, що при звільненні позивачу не було нараховано індексацію грошового забезпечення, та вказана індексація була нарахована за спливом значного часу, а тому у позивача наявні підстави для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2019 по 30 грудня 2021 року.

Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України відповідно до Порядку обчислення середнього грошового забезпечення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2019 року до 30 грудня 2021 року у розмірі 117 449,81 грн (сто сімнадцять тисяч чотириста сорок дев`ять гривень вісімдесят одна копійка).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021, ним було проведено розрахунок 30.12.2021 у розмірі 117 477,97 грн, про що не заперечує позивач.

При цьому, позивач не оскаржував свое звiльнення та/або наказ про виключення зi спискiв особового складу та розрахунків по вciм видам забезпечення, а до суду з даним позовом останній звернувся після спливу чотирьох років після звільнення, що свідчить про небхідність застосування наслідків пропуску строку звернення до суду.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , полковник юстиції запасу, проходив військову службу на посаді начальника управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України - начальника юридичної служби Збройних Сил України та перебував на фінансовому забезпеченні у фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 07 листопада 2019 року № 616, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України - начальника юридичної служби Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я).

Згідно з наказом начальника Генерального штабу Збройних сил України від 15 листопада 2019 року № 220 позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Генерального штабу Збройних Сил України з 15 листопада 2019 року.

При звільнені з військової служби, на день виключення позивача зі списків особового складу Генерального штабу Збройних Сил України 15 листопада 2019 року остаточний розрахунок з позивачем було проведено не у повному обсязі, а саме: не здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по листопад 2019 року.

Не погоджуючись з вказаними діями, позивач звернувся з відповідним позовом до суду, та рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2020 року по справі №640/25030/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 07.11.2019.

У подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року по справі № 640/32990/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням проведених виплат. Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 07.11.2019 із застосуванням березня 2018 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

30 грудня 2021 року на виконання вимог рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року по справі № 640/32990/20 відповідачем було здійснено виплату позивачу індексації грошового забезпечення у повному обсязі у сумі 117 477,97 грн.

Вважаючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у момент звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 117 449,81 грн (сто сімнадцять тисяч чотириста сорок дев`ять гривень вісімдесят одна копійка), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Однак, у задоволенні позовних вимог про зобов`язання фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2019 року до 30 грудня 2021 року, відмовлено, оскільки дана виплата не пов`язана з виконанням позивачем обов`язків служби, а відтак і не підпадає під випадки виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, які визначені зазначеним Порядком.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 07 листопада 2019 року № 616, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України - начальника юридичної служби Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я).

При цьому, під час звільнення зі служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення, а остаточний розрахунок із позивачем проведено 30.12.2021, згідно платіжного доручення на виконання судового рішення №640/32990/20.

У даному випадку, непроведення з вини відповідача виплати грошового забезпечення у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу з 15.11.2019, а остаточний розрахунок із ним проведено лише 30.12.2021, тому відповідачем порушено приписи частини першої статті 116 КЗпП України.

З огляду на вказане, наявні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Як наслідок, слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 15.11.2019 по 30.12.2021.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 18 листопада 2019 року № 305/643 про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії вбачається, що грошове забезпечення позивача за останні 2 повні календарні місяці служби, а саме за період з початку вересня 2019 року по кінець жовтня 2019 року (61 календарний день), складає - 68 643,00 грн.

Виходячи із зазначеного, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача (середнього заробітку) перед звільненням становив: 68 643,00 грн /61 день = 1 125,30 грн.

Отже, беручи до уваги вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку, що сума грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні становить 873 232,80 грн (1 125,30 грн х 776 календарних днів затримки у виплаті останньої з несвоєчасних виплат), при загальному розмірі невиплаченого заробітку - 117 477,97 грн, що значно перевищує розмір невиплаченої суми.

У той же час, слід зазначити, що сума компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути співмірною з сумою, яку позивач не отримав під час звільнення.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 117 449,81 грн є співмірним у даному випадку, з сумою у розмірі 117 447,97 грн, яку було виплачено позивачу на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року по справі № 640/32990/20, тому слід стягнути з відповідача лише вказану суму.

Враховуючи, що позивачу під час звільнення зі служби не було виплачено грошове забезпечення у повному обсязі, відтак стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, з огляду на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, колегія суддів оцнює критично, враховуючи, що кошти на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року по справі № 640/32990/20 позивач отримав 30 грудня 2021 року, а з цим позовом до суду останній звернувся 31 січня 2022 року (за допомогою засобів поштового зв`язку), що свідчить про дотримання вимог КАС України.

При цьому, позивачем вірно відмовлено у задоволення позовних вимог щодо зобов`язання фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2019 року до 30 грудня 2021 року, враховуючи, що дана виплата не пов`язана з виконанням позивачем обов`язків служби, а відтак і не підпадає під випадки виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, які визначені зазначеним Порядком, що свідчить про відсутність підстав для задоволення такої позовної вимоги.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук