Справа № 300/1578/23
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2023-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2023 р. справа № 300/1578/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (надалі відповідач, ГУНП в Івано-Франківській області), у якій просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за період 2021 рік у кількості 19 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2022 по 2023 рік у кількості 14 діб, зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за період 2021 рік у кількості 19 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2022 по 2023 рік у кількості 14 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, а також визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку в день звільнення зі служби та зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 11.01.2023 по 11.02.2023.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач порушив права позивача внаслідок невиплати йому грошової компенсації за щорічну основну та додаткову відпустки, що передбачено Законом України «Про відпустки», компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Окрім того, ГУНП в Івано-Франківській області не виплатило ОСОБА_1 усі належні йому суми при звільненні, унаслідок чого у позивача виникло право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 24.04.2023. Вважає, що ГУНП в Івано-Франківській області не вчинило протиправної бездіяльності щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки, оскільки у наказі про звільнення ОСОБА_1 від 09.01.2023 №21 о/с будь-яких відомостей про виплату компенсації за невикористані дні відпустки не міститься, а позивач з таким наказом погодився та його не оскаржив. Зазначає, що вимога про стягнення грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій є передчасною. Довідкою від 18.04.2023 №210 підтверджується, що ОСОБА_1 додаткову відпустку, відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки не використовував. Водночас, позивач не виявив бажання скористатися додатковою оплачуваною відпусткою для учасників бойових дій, про що свідчать відсутність рапорту щодо її надання. Із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.10.2022 №241/2229/20 вказує, що чинним законодавством не передбачено можливості заміни додаткової відпустки як учаснику бойових дій грошовою компенсацією. Враховуючи викладене вище, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Розглянувши адміністративну справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши і оцінивши докази, судом встановлено наступне.
Наказом ГУНП в Івано-Франківській області від 09.01.2023 №21 о/с ОСОБА_1 заступника начальника управління начальника відділу організаційного забезпечення управління «Корпус оперативно-раптової дії» звільнено з 10.01.2023 за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 9).
Листом від 20.02.2023 №7аз/108/29/01-2023 ГУНП в Івано-Франківській області повідомило, що при звільненні ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку не виплачувалась (а.с. 11).
Відповідно до довідки ГУНП в Івано-Франківській області від 21.02.2023 №104, ОСОБА_1 щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 днів не використовував. Невикористана частина відпустки за 2021 рік складає 19 діб (а.с. 12).
Довідкою від 22.03.2023 №180 підтверджується, що ОСОБА_1 щорічну додаткову відпустку згідно із ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» як учасникам бойових дій за 2022 та 2023 роки не використовував (а.с. 13).
У зв`язку з цим, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за період 2021 рік у кількості 19 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2022 по 2023 рік у кількості 14 діб та щодо непроведення повного розрахунку в день звільнення зі служби, у зв`язку із чим звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Таким законом, що установлює та визначає державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи є Закон України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» (надалі Закон України №580).
Згідно із ст. 59 Закону України №580, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Відповідно до ст. 60 Закону України №580, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із ст. 92 Закону України №580, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Відповідно ч.ч. 8-10 ст. 93 Закону України №580, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання) визначають Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (надалі Порядок №260).
Згідно із п. 8 розділу ІІІ Порядку №260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Верховний Суд у постанові від 04.11.2021 у справі №440/5244/19 зазначав, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону України №580.
При цьому, як свідчать положення ч. 8 ст. 93 та ч. 11 ст. 93 Закону України №580, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, зокрема: поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Тобто, законодавець не виключає випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, а навпаки, закріплює право поліцейського використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
З аналізу наведених правових норм слідує, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже в протилежному випадку це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002, у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень чч. 2, 3 ст. 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні відносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.
З огляду на відсутність регулювання приписами Закону №580 і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».
Згідно із ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідач визнає, що ОСОБА_1 щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 днів не використовував. Невикористана частина відпустки за 2021 рік складає 19 діб, що підтверджується довідкою ГУНП в Івано-Франківській області від 21.02.2023 №104 (а.с. 12).
Проте за обставин цієї справи між сторонами виник спір щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток.
Оскільки спору з приводу наявності у позивача залишків невикористаних відпусток у періоди, що означені вище немає, суд дійшов висновку про те, що позивач на дату звільнення зі служби у поліції на підставі наказу ГУНП в Івано-Франківській області від 09.01.2023 №21 о/с, мав право на отримання грошової компенсації за невикористані частини щорічної основної та додаткової відпусток за 2021-2022 роки у кількості 64 календарних дні.
Так як, відповідач не здійснив виплату ОСОБА_1 такої грошової компенсації, судом зроблено висновок про наявність у спірних відносинах протиправної бездіяльності ГУНП в Івано-Франківській області щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за період 2021 рік у кількості 19 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб.
Щодо грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку згідно із ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» як учасникам бойових дій за 2022-2023 роки, судом встановлено наступне.
Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням від 31.08.2015 серії НОМЕР_1 (а.с. 10).
Відповідач не заперечує доводи позивача, що ним не було використано щорічну додаткову оплачувану відпустку згідно із ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» тривалістю 14 днів у 2022 та 2023 роках.
Згідно із п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки», установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.
Відповідно до п. 8 розділу III Порядку №260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Згідно із ст. 116 КЗпП України, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що у випадку звільнення поліцейських, які мають статус учасник бойових дій, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Судом також враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.05.2020 у справі №360/4127/19, відповідно до якого положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки та є пріоритетними у застосуванні.
Суд зазначає, що правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 31.10.2022 №241/2229/20, на яку посилається відповідач, не може бути застосовано до даних спірних правовідносин, оскільки у справі №241/2229/20 особу не було звільнено із займаної посади, на відміну від обставин, встановлених у даній справі.
З огляду на викладене, суд вважає, що при звільненні позивач, який є учасником бойових дій, мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним щорічну додаткову відпустку за 2022 та 2023 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, яку відповідач протиправно не виплатив.
Водночас, у позовних вимогах ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2022 по 2023 рік у кількості 14 діб.
Змістом довідки від 22.03.2023 №180 підтверджується, що ОСОБА_1 щорічну додаткову відпустку згідно із ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» як учасникам бойових дій за 2022 та 2023 роки не використовував (а.с. 13).
Таким чином, загальна кількість днів невикористаної позивачем додаткової відпустки як учаснику бойових дій становить 28 днів.
З метою належного та ефективного захисту прав позивачу, суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 і 2023 рік у кількості 28 діб та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 і 2023 рік у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
З приводу вимог про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зважає на такі обставини.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тобто відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати усіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).
Аналіз такого правового регулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч. 1 ст. 117 КзпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно й розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Суд зазначає, що таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Однак, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів. Суд зауважує, що позивач помилково визначив днем фактичного розрахунку 11.02.2023, оскільки ОСОБА_1 наразі не виплачена спірна грошова компенсація за невикористані частини щорічної основної та додаткової відпустки за період 2021 рік у кількості 19 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб, додаткової відпустки як учаснику бойових дій становить 28 днів.
А відтак, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ГУНП середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку наразі належить відмовити з огляду на їх передчасність, адже суд позбавлений можливості визначити кількість днів прострочення виплати позивачу спірної грошової компенсації та, як наслідок, визначити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, з урахуванням критеріїв, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, позов слід задовольнити частково.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати стягненню не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за період 2021 рік у кількості 19 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 і 2023 рік у кількості 28 діб.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за період 2021 рік у кількості 19 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 і 2023 рік у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.

Рішення складене в повному обсязі 02 червня 2023 р.