Справа № 420/4196/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 травня 2023 року

м. Київ

справа №420/4196/20

адміністративне провадження № Зв/990/53/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В.Е.

суддів: Жука А.В., Шевцової Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Морозенко С.П.

представника позивача - Негари Р.В.,

представника відповідачів - Плясун Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Негари Родіона Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року

у справі №420/4196/20

за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В :

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 294 Кадрової комісії № 2 з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неуспішне проходження атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

- зобов`язати Офіс генерального прокурора призначити додатковий день (день, час, місце) для повторного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Одеської області № 793к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області;

- поновити ОСОБА_1 у прокуратурі Одеської області на посаді рівнозначній посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області;

- стягнути з прокуратури Одеської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивач вказує, що ним подано Генеральному прокурору заяву встановленого зразка про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі, чим підтверджено його намір проходження атестації та у подальшому продовжувати свою професійну діяльність.

Однак, як зазначає позивач, умови проходження атестації прокурорами регіональних прокуратур не є рівнозначними з тими умовами, на підставі яких проходили тестування працівники Генеральної прокуратури, зокрема, не було враховано територіальну віддаленість, тривалий шлях до міста Києва, не забезпечено проживання, що у подальшому негативно вплинуло на стан здоров`я прокурорів, погіршення самопочуття та, як наслідок, на результати складання іспитів.

Крім того, ОСОБА_1 наголошував, що під час проведення іспиту (тестування) на загальні здібності та навички, постійно відбувалися технічні збої у роботі комп`ютера, його було проведено поза межами встановленого Порядком та Графіком часу, з обмеженням конституційних прав позивача.

Також, у наказі прокурора Одеської області № 793к від 29 квітня 2020 року, не вказано чітку підставу звільнення (реорганізація органу прокуратури; ліквідація органу прокуратури; скорочення кількості прокурорів органу прокуратур), а наявне лише посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону «Про прокуратуру».

На думку ОСОБА_1 , наказ про звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», без відповідної конкретизації підстави для звільнення, не відповідає вимогам Закону України «Про прокуратуру» та створює стан правової невизначеності, оскільки його зміст не дозволяє позивачеві встановити дійсні підстави звільнення та спрогнозувати подальші дії.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 8 вересня 2020 року позов задовольнив повністю.

Рішення Другої Кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 294 від 09 квітня 2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки визнав протиправним та скасував.

Зобов`язав Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 додатковий день (дата, час, місце) для повторного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Наказ Прокуратури Одеської області № 793к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області визнав протиправним та скасував.

Поновив ОСОБА_1 у Прокуратурі Одеської області на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області.

Стягнув з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 92 775,38 (дев`яносто дві тисячі сімсот сімдесят п`ять гривень тридцять вісім) гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Друга кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур приймаючи рішення про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 діяла не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а відтак, рішення № 294 від 09 квітня 2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Одночасно, за вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість похідної вимоги позивача про зобов`язання Офісу Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 новий час (дату) повторного проходження (складання) етапу атестації - іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, як ефективного способу захисту та поновлення його порушеного права.

Щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області, суд зазначив, що оскільки Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 Кодексу Законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній або прирівняній до займаної посаді.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 лютого 2021 року, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2020 року змінив в частині.

Виклав абзац третій у наступній редакції:

«Зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурорів у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки».

Виклав шостий абзац його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 91 732,96 грн (дев`яносто одна тисяча сімсот тридцять дві гривні дев`яносто шість копійок )»

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року по справі № 420/4196/20, - залишив без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2020 року в справі № 420/4196/20 скасовано, ухвалено у справі № 420/4196/20 нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд погодився з мотивами, викладеними у рішенні атестаційної комісії, яка правильно застосувала чинні норми права до встановлених фактів, з урахуванням пояснень позивача, не допускаючи свавільного використання своїх дискреційних повноважень. При цьому зазначив, що суди попередніх інстанцій надаючи оцінку оскаржуваному рішенню комісії дійшли помилкових висновків щодо його невмотивованості та необґрунтованості. Відтак, за наявності відповідного рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації та, зважаючи на те, що підпунктом 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX прямо передбачено звільнення прокурорів та слідчих органів прокуратури, яке пов`язане, зокрема, з наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, тому оскаржуваний наказ про звільнення позивача із займаної посади та органів прокуратури виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позовні вимоги про визнання його протиправним та скасування задоволенню не підлягають.

ІІ. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

12 квітня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява адвоката Негари Родіона Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №420/4196/20 на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заява обґрунтована тим, що Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року (надалі - рішення № 1-р(ІІ)/2023) визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року.

Згідно вказаного п. 6: «З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Позивач зазначає, що він був звільнений з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" з 30 квітня 2020 року.

Ураховуючи те, що положення Закону №113-ІХ, на підставі якого позивач був персонально попереджений про звільнення визнано неконституційним, він уважає, що отримав право на звернення з даною заявою про перегляд постанови Верховного суду від 20 жовтня 2021 року по справі №420/4196/20, у зв`язку з виключними обставинами.

З уваги на Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року і викладені в ньому мотиви, ОСОБА_1 просить переглянути постанову Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №420/4196/20 за виключними обставинами, відтак скасувати цю постанову суду касаційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -задовольнити.

Ухвалою від 02 травня 2023 року Верховний Суд відкрив провадження за заявою адвоката Негари Родіона Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року призначено розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, на 30 травня 2023 року на 15 год. 00 хв.

ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Положеннями частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 365 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині 1 цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Так, Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру».

У спірному випадку постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року, яку просить переглянути заявник у зв`язку з виключними обставинами, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2020 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу..

Тобто, постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно воно не підлягає примусовому виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Такої правової позиції притримується Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 та в постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18.

Також Суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Частиною другою статті 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Тобто, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року, пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд-

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні заяви адвоката Негари Родіона Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року.

Постанову Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №420/4196/20 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та підписаний 01 червня 2023 року.

Суддя-доповідач В.Е. Мацедонська

Судді А.В. Жук

Н.В. Шевцова