Справа № 460/14618/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/14618/21 пров. № А/857/4657/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гудима Л. Я.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року (ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівному, суддею Друзенко Н. В.) у справі № 460/14618/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі також - в/ч НОМЕР_1 , відповідач) щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках визначених у наказах командира в/ч НОМЕР_1 за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум;

- зобов`язати відповідача відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та інших виплат.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , та 14.09.2010 згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 183 був виключений зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас. Після звільнення позивач з`ясував, що відповідачем порушувався порядок нарахування грошового забезпечення, що призводило до його зменшення. З такою бездіяльністю відповідача щодо не донарахування суми грошового забезпечення позивач не погоджується, вважає, що в/ч НОМЕР_1 протиправно не виконувала вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового утримання за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року. Враховуючи викладене, позивач просив нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року та зобов`язати відповідача здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та інших виплат.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила в/ч НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що надбавка у розмірі 100 % від посадового окладу виплачувалася військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року за нормами, встановленими для військовослужбовців Служби безпеки України відповідно до Указів Президента України № 925 від 04 жовтня 1996 року, № 568/2001 від 26 липня 2001 року, № 1138цт/2003 від 02 жовтня 2003 року. Зазначає, що у разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення. Водночас апелянт зазначає, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, а тому апелянт вважає, що визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. Відтак, апелянт вважає, що право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року рішення суду першої інстанції було скасоване, а позов залишено без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Постановою Верховного Суду від 02 березня 2023 року вказану постанову апеляційного суду скасовано, а справу направлено на продовження розгляду до апеляційного суду.

Приймаючи цю постанову, Верховний Суд виходив із того, що право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом, на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не було обмежене будь-яким строком. Тому Верховний Суд дійшов висновку, що немає підстав для залишення позову без розгляду.

Після надходження справи з Верховного Суду Восьмий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 03 квітня 2023 року відкрив апеляційне провадження у справі та призначив розгляд справи у порядку письмового провадження.

12 квітня 2023 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків рішення суду першої інстанції; жодних доказів в обґрунтування порушенням судом першої інстанції при ухваленні цього рішення норм матеріального та процесуального права відповідачем при поданні апеляційної скарги не надано. Також вказує на те, що проект Указу № 173/2002 був погоджений Міністерством оборони України та для військовослужбовців, які проходять військову службу у підрозділах розвідки Міністерства оборони України, не встановлено обмеження його застосування, тому він розповсюджується на військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , зокрема, і на нього.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 17.08.2010 №0159 майора ОСОБА_1 , начальника групи автоматизації відділу спеціального радіозв`язку та АСУ приймального радіоцентру, звільнено з військової служби у запас за пунктом б (за станом здоров`я) відповідно до частини 6 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 14.09.2010 № 183 ОСОБА_1 з 14.09.2010 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

18.09.2021 позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати довідки про його грошове забезпечення за період з дати зарахування у списки в/ч НОМЕР_1 в 2000 році по 14.09.2010 із зазначенням сум основних та податкових видів по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в т. ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказаний запит в/ч НОМЕР_1 надала відповідь від 11.10.2021 № 578 та витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 2000 - 2010 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, зокрема відповідачем не виконувались вимоги пункту 1 Указу Президента України № 173/2002 від 23 лютого 2002 року Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 1 січня 2003 р. На виконання пункту 3 Указу № 173/2002 в/ч НОМЕР_1 з 1 січня 2003 року припинила виплату надбавки у розмірі 40 % посадового окладу, що свідчить про те, що Указ № 173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 .

З зазначеною бездіяльністю в/ч НОМЕР_1 позивач не погоджується, вважає порядок нарахування грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року протиправним, оскільки в/ч НОМЕР_1 невиконані вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що призвело до зменшення розміру грошового забезпечення визначеного законодавством, у зв`язку з чим віг звернувся до суду з цією позовною заявою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт не нарахування та не виплати позивачу надбавки, передбаченої пунктом 1 Указу № 173/2002 за період з 01.01.2003 по 01.01.2008.

Внаслідок невиконання вимог Указу № 173/2002 відповідачем зменшено й розмір сум премії, яка обраховувалася у відсотках відповідно до розміру грошового забезпечення.

Крім того суд зазначив, що нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення, премії та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

З наявних у справі витягів з карток особового рахунку ОСОБА_1 видно, що надбавка 100 % грошового забезпечення виплачувалася позивачу починаючи з січня 2001 року по червень 2002 року у сумі 336,25 грн, в липні 2002 року 347,63 грн, в серпні 2002 року -352,50 грн, у вересні 2002 року 360,56 грн, у жовтні 258,75 грн, у період листопад - грудень 2002 року 358,75 грн.

З березня 2000 року по 01 січня 2003 р. позивачу також виплачувалася надбавка 40 % посадового окладу, встановлена Указом Президента України від 14 липня 1999 року № 847 Про додаткові заходи щодо впорядкування грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Указ № 847). Надалі Указ № 847 іншим Указом № 173/2002 (пункт 3) визнано таким, що втратив чинність у частині, що стосується військовослужбовців Військово-Морських Сил - з 01 липня 2002 року, інших військовослужбовців з 01 січня 2003 року.

Також, пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Указ № 173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку належало сплачувати військовослужбовцям з 01 січня 2003 року.

Як видно з матеріалів справи, у в/ч НОМЕР_1 зазначена надбавка, передбачена пунктом 1 Указу № 173/2002, позивачу не виплачувалася. Разом з цим, на виконання пункту 3 Указу № 173/2002 з 01 січня 2003 року позивачу припинено виплату надбавки у розмірі 40 % посадового окладу.

З 01 січня 2008 року Указом Президента України від 18 грудня 2007 року № 1234/2007 «Про внесення змін до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» та інші Укази з цього питання.

Згідно доводів в/ч НОМЕР_1 , позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачу з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року нараховувалася та виплачувалася надбавка у розмірі 100 % грошового забезпечення за нормами і в розмірах установлених для військовослужбовців Служби безпеки України, тобто відповідно до Указів Президента України № 925 від 04 жовтня 1996 р., № 568/2001 від 26 липня 2001 р., № 1138цт/2003 від 02 жовтня 2003 р.

Колегія суддів апеляційного суду наведені доводи не бере до уваги, з огляду на таке.

Як встановлено вище, пункт 1 Указу № 173/2002 містить виключення щодо військовослужбовців, які можуть отримувати надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення з 01 січня 2003 року, і визначено, що таку не можуть отримувати військовослужбовці Служби безпеки України.

Позивач проходив службу у в/ч НОМЕР_1 , яка входить до структури Головного управління розвідки Міністерства оборони України, отже він є військовослужбовцем розвідки.

Відповідно до приписів частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказів того, що позивач є військовослужбовцем Служби безпеки України відповідачем суду не надано.

Крім того колегія суддів зазначає, що факт отримання позивачем надбавки у розмірі 100 % грошового забезпечення за нормами і в розмірах, установлених для військовослужбовців Служби безпеки України не поширює на нього статус військовослужбовця Служби безпеки України, які виключені з пункту 1 Указу № 173/2002.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що дія пункту 1 Указу № 173/2002 поширювалася на позивача, проте визначена цим пунктом надбавка йому не нараховувалася та не виплачувалася за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що внаслідок невиконання вимог Указу № 173/2002 відповідачем зменшено й розмір сум премії, яка обраховувалася у відсотках відповідно до розміру грошового забезпечення.

Відповідно до положень пункту 34.5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 75 від 05 березня 2001 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), виплата премії здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період (за місяць - 33,3 відсотка фонду грошового забезпечення, за квартал - 100 відсотків). Розмір премій визначається наказом командира військової частини, а командирам - наказами вищих командирів/начальників.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що невиконання в/ч НОМЕР_1 вимог Указу № 173/2002 потягло зменшення розміру премій та в цілому розміру нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Конституційний Суд України у рішеннях від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Відповідно до статей 1 - 3 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Враховуючи наведені норми, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Пунктами 2, 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації страти частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 100 % грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом № 173/2002 у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині вірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. № 44 з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб то судом першої інстанції вірно зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу.

Пунктами 1-5 Порядку № 44 передбачено, що цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація). Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця. Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» . Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Враховуючи наведені норми Порядку № 44 судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Як вже було зазначено вище, надбавки до грошового забезпечення та премія є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, компенсація втрати частини доходів, як основні державні гарантії щодо оплати праці військовослужбовців підлягають обов`язковому нарахуванню і виплаті, а відтак з врахуванням наведеного правого регулювання та фактичних обставин справи, суд вважає, що нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення, премії та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.

За таких обставин, колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року в адміністративній справі № 460/14618/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді Л. Я. Гудим
Н. В. Ільчишин