Справа № 480/5674/22
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2023-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2023 р. Справа № 480/5674/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.12.2022, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 08.12.22 по справі № 480/5674/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів: Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2022 № 42-РС в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у відставку;

- поновити ОСОБА_1 на військовій службі в якості солдата-кулеметника 2-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.02.2022р., на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022, він був призваний до лав Збройних Сил України по мобілізації у військову частину НОМЕР_2 , що підтверджується копією 2-ї сторінки військового квитка. Служив солдатом-кулеметником 2-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 10.08.2022 № 162.

10.08.2022 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2022 №42-РС позивача було звільнено у відставку за підпунктом «а» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі).

Позивач просить суд врахувати, що на сьогодні в Україні продовжує діяти особливий період, тому граничний вік перебування на військовій службі для військовослужбовців рядового складу становить 60 років.

При цьому, позивач звертає увагу суду і на те, що станом на дату зарахування його до лав Збройних Сил України позивачу вже виповнилось 60 років, оскільки він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, позивач не заперечує проти того, що виходячи з вказаних вище приписів законодавства, у 2022 році він вже не міг бути призваний на військову службу, оскільки досяг граничного віку перебування на такій службі. Натомість, позивач просить суд врахувати, що у 2022 році він б у в призваний на військову службу та успішно проходив службу солдатом понад 5 місяців.

Крім цього, зазначає, що норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчать про обов`язок командування перед звільненням солдата у зв`язку з досягненням останнім граничного віку перебування на військовій службі розглянути його рапорт та вирішити питання про можливість залишення військовослужбовця на військовій службі понад граничний вік і довести до відома військовослужбовця результати такого вирішення. З огляду на вказані вище норми, позивач 08 серпня 2022 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом, в якому висловив прохання про залишення його на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі. Однак, як зазначає позивач, він не отримав результатів розгляду свого рапорту про залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, що дає позивачу підстави вважати, що таке питання відносно нього взагалі не розглядалось. У разі такого розгляду рапорту звільнення могло б і не відбутись за умови порушення даного питання командуванням та за умови прийняття позитивного рішення комісії військової частини. Тому, на переконання позивача, наказ про його звільнення є передчасним.

Крім цього, посилаючись на п.224 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 та на п. 11.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міноборони від 10.04.2009 № 170 , позивач зазначає, що вказаними нормами передбачено особливий порядок звільнення військовослужбовців, які досягли граничного віку перебування на військовій службі, щодо яких позитивне рішення про залишення на військовій службі не приймалось. Позивач вказує, що оскільки його було звільнено в тому ж році, в якому прийнято на службу, а також оскільки його не було повідомлено про включення його до плану звільнення, на переконання позивача, є підстави вважати, що такі відомості щодо ОСОБА_1 взагалі відсутні у плані звільнення військової частини. Тому наказ про своє звільнення позивач вважає таким, що виданий з порушенням встановленого порядку.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 було відмовлено у задоволенні позову.

Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує, що його було звільнено протиправно, а суд при розгляді позову не застосував ті норми матеріального права, які мали бути застосовані. Так само суд не навів мотивів, з яких він відхиляє посилання позивача на порушення відповідачами п. 11.9 Інструкції та п. 224 Положення. Натомість суд застосував іншу матеріальну норму, на яку як зазначає позивач він не посилався, а на яку посилались саме відповідачі. Вважає, що вказане вище свідчить про однобічність розгляду судом позову.

Відповідачі надали відзиви на апеляційну скаргу де виклали свій погляд на обставини справи.

Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2022 № 42-РС було звільнено з військової служби у відставку за підпунктом "а" (за віком - уразі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) солдата ОСОБА_1 .

Позивач наказ про своє звільнення вважає таким, що виданий з порушенням встановленого порядку, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2022 № 42-РС (по особовому складу) в частині, що стосується звільнення Позивача у відставку за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі , виданий в межах та у спосіб, та на підставі Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається даний спір стосується звільнення позивача з військової служби, в зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовій службі.

Нормативним регулюванням питання продовження проходження військової служби понад граничний вік є Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. за №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянином України щодо проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною другою статті 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення № 1153), визначено порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та врегульовано питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 22 Закону № 2232-ХІІ граничний вік перебування на військовій службі встановлюється для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду, з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу - до 60 років.

На підставі абзацу п`ятого пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, військовослужбовці, які досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві, підлягають звільненню з військової служби за віком або продовжують проходження військової служби у порядку, визначеному частиною другою статті 22 Закону № 2232-ХІІ та розділом XI Положення № 1153.

Для залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі на строк до п`яти років, пункт 219 розділу XI Положення № 1153 визначає до військовослужбовців вичерпний перелік вимог, а саме, високу професійну підготовку, досвід практичної роботи на займаній ними посаді, визнання військово-лікарською комісією придатними за станом здоров`я для проходження військової служби.

Абзац другий пункт 219 розділу XI Положення № 1153 упорядковує розгляд питання щодо залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік з урахуванням: потреб Збройних Сил України; рівня командирської (професійної) підготовки; наукового ступеня і вченого звання; бойовий досвід; знання іноземної мови за стандартизованим мовним рівнем не нижче за "мінімально необхідний"; наявність освіти оперативно-тактичного або оперативно-стратегічного рівня (тільки для осіб офіцерського складу).

При цьому, відповідно до пункту 220 розділу XI Положення № 1153, питання про залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік порушується визначеними категоріями, а саме:

- посадовими особами, які мають право видавати накази по особовому складу,

- вищого рівня.

Таким чином, питання про залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік приймається відповідними посадовими особами з урахуванням приписів пункт 219 розділу XI Положення № 1153, а саме висока професійна підготовка, досвід практичної роботи на займаній ними посаді, потреба Збройних Сил України; рівня командирської (професійної) підготовки; бойовий досвід тощо.

Як було зазначено відповідачем, що відповідно до розпорядження Командування Сил територіальної оборони ЗСУ від 26.07.2022 № 760/1/7286, у військовій частині була проведена робота щодо приведення до вимог керівних документів питань обліку особового складу та порядку проходження військової служби особами віком 60 - 65 років.

Таким чином, питання про залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік фактично було прийнято посадовими особами вищого рівня з урахуванням приписів пункту 219 розділу XI та пункту 225 розділу XII Положення № 1153.

Як вбачається із системного аналізу норм розділу XI Положення № 1153, питання про залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік порушується, та фактично приймається, посадовими особами, які мають право видавати накази по особовому складу, і вище.

При цьому, слід зазначити, що на даний час, жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку щодо доведення до військовослужбовця рішення про непогодження питання його залишення на військовій службі понад граничний вік. Таке рішення відображається в наказі про звільнення такої особи з військової служби, що в свою чергу було доведено до відома Позивача шляхом надання витягу з наказу.

Щодо посилання позивача на те, що його не було включено до плану звільнення з військової служби колегія судів не приймає та зазначає.

Порядок організації виконання Положення № 1153 прямо та безпосередньо врегульовано нормами Інструкції № 170, а в частині складання планів звільнення - пунктом 12,6, який набув змін відповідно до наказу Міністерства Оборони України від 19.03.2022 року № 91 Про затвердження Змін до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, та набрав чинності 10.05.2022 року.

У попередній редакції Інструкції № 170, яка діяла до 10.05.2022 року, не було передбачено складання Плану звільнення військовослужбовців.

Відповідно до нової редакції вищезгаданої Інструкції, зокрема пункту 12.6. складання Плану звільнення військовослужбовців відбудеться вперше у поточному році до 15 грудня на наступний рік, у 2021 році цей План не міг бути складений, так як дана вимога була відсутня та Позивач ще не проходив військову службу в Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 12.6. Інструкції № 170: ...Посадова особа, у підпорядкуванні якої є військовослужбовці, які виявили бажання звільнитись чи підлягають звільненню з військової служби, не пізніше ніж за чотири місяці до досягнення ними граничного віку перебування на військовій службі чи закінчення строку контракту, зобов`язана здійснити заходи щодо:

розрахунку вислуги років військової служби військовослужбовців;

обстеження військово-лікарською комісією військовослужбовців..

Тобто оскільки позивач на момент зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 вже досяг граничного віку перебування на військовій службі то це унеможливило виконати вимогу абзацу 3 пункту 12.6. Інструкції № 170 щодо обстеження військово-лікарською комісією військовослужбовців.

Щодо посилання апелянта на те, що рапорт про залишення на військовій службі понад граничний вік та аркуш бесіди потрапили на розгляд керівництва вже після підписання оскаржуваного наказу, не знайшли свого підтвердження в зв`язку з недоведеністю.

На підставі вищевикладеного колегія судів дійшла висновку, що оскільки позивач досяг граничного віку перебування на військовій службі, а тому наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2022 № 42-РС в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у відставку є правомірним та прийнятим у межах повноважень та у спосіб , що передбачений законодавством, з використанням повноважень, з метою з якою ці повноваження надані, обґрунтовано тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Таким чином, суд, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Частиною 2статті 6 КАС Українипередбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів"встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 по справі № 480/5674/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов