Справа № 620/7986/22
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/7986/22 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін), м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 31 січня 2023 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Чернігівської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому просить:

стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 620/747/22, допущеного до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області, починаючи з 01.06.2022 по 03.10.2022 (включно) у сумі 36 419 грн. 40 коп. (тридцять шість тисяч чотириста дев`ятнадцять гривень сорок копійок) з відрахуванням необхідних податків, зборів та інших обов`язкових платежів окремо за кожен місяць вимушеного прогулу, для помісячного зарахування страхового стажу в персоніфікованому обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування відповідно до чинного законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 04.08.2002 по 15.12.2021 безперервно працював в органах прокуратури Чернігівської області. Наказами керівника Чернігівської обласної прокуратури №524к від 22.10.2021 та №613к від 15.12.2021 його звільнено з посади прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури та органів прокуратури на підставі п.п.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 113 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації. Позивач оскаржив дані накази і рішенням суду від 31.05.2022 його позов задоволено та поновлено на посаді прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернрігівської області з 16.12.2021. Також стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 16.12.2021 по 31.05.2022 у розмірі 46535,90 грн. Наказом керівника обласної прокуратури від 04.10.2022 позивач був поновлений на посаді з 16.12.2022. Позивач вважає, що відповідач має нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період від часу ухвалення судового рішення Чернігівським окружним адміністративним судом у справі №620/747/22 від 31.05.2022 до часу фактичного поновлення на роботі 04.10.2022, тобто з 01.06.2022 по 03.10.2022 включно (90 робочих днів).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року позов позов задоволено повністю.

Стягнено з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/747/22 від 31.05.2022 за період з 01.06.2022 по 03.10.2022 у розмірі 36 419,40 грн. (тридцять шість тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 40 коп. (сума без відрахувань обов`язкових платежів).

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що наказом керівника Чернігівської обласної прокуратури №524к від 22.10.2021 його звільнено з посади прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури на підставі пп.2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 у перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (а.с.23).

Наказом керівника Чернігівської обласної прокуратури №613к від 15.12.2021 вважати день звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури 15.12.2021 (а.с.24).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду вiд 31.05.2022 у справі № 620/747/22 позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чернігівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 № 416.

Визнано протиправним та скасувано накази керівника Чернігівської обласної прокуратури № 524к від 22.10.2021 та № 613к від 15.12.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури з 16.12.2021.

Стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16.12.2021 по 31.05.2022 у розмірі 46535,90 грн (сорок шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять гривень 90 коп) (сума без відрахувань обов`язкових платежів).

При цьому, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури та присудження виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, звернуто до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2022 у справі № 620/747/22 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 залишено без змін (а.с.17-22).

Наказом керівника Чернігівської обласної прокуратури №278к від 04.10.2022 скасовано накази керівника Чернігівської обласної прокуратури №524к від 22.10.2021 та №613к від 15.12.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури (а.с.25).

Також вищевказаним наказом поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Борзнянського відділу Бахмацької місцевої прокуратури Чернігівської області з 16.12.2021 (а.с.68).

Вважаючи, що з 01.06.2022 по 03.10.2022 рішення суду в частині поновлення позивача на посаді не виконувалось, що є затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 129-1 Конституції України закріплює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч.2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Приписами ст.370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За змістом ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника не врегульовані Законом України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч.1, 7 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі ст.236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу №1-7/2013, у Рішенні від 26.06.2013 зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Європейський суд з прав людини в пункті 46, 48, 51, 53, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2019 (заява № 40450/04), зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необгрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У Рішенні від 30.06.2009 №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Відповідно до п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постановах від 26.08.2020 у справі №501/2316/15-ц, від 21.04.2021 у справах №826/19766/16, №640/6398/19, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №712/9213/18 вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення прав працівника (незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.

Крім цього, Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц зроблений правовий висновок, згідно якого затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

У постановах від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 21.03.2018 у справі №243/2748/16-ц, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 02.10.2019 в справі №823/1507/18, від 29.01.2020 у справі №820/2894/16, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 24.12.2020 в справі №807/2434/15, від 19.04.2021 в справі №826/11861/17, від 30.06.2021 у справі №640/7825/19, від 01.09.2021 у справі №540/677/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача приймав участь у судовому засіданні, з огляду на що, про зміст рішення та про негайне виконання в частині поновлення позивача на посаді відповідачу було відомо 31.05.2022. Також, згідно з довідкою про доставления електронного листа, скорочене рішення від 07.06.2022 у справі №620/16777/21 судом доставлено Чернігівській обласній прокуратурі до електронного кабінету 07.06.2022. Вказане підтверджується листом Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.10.2022 №620/16777/21/44223/22.

Враховуючи викладене, обов`язок Чернігівської обласної прокуратури щодо виконання рішення суду від 31.05.2022 виник з дня ухвалення рішення про поновлення на посаді, а саме з 01.06.2022.

Таким чином, у зв`язку із затримкою відповідачем виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді наявні всі підстави для задоволення вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України з 01.06.2022 (наступного дня після проголошення судового рішення у справі № 620/747/22) до 03.10.2022 (до дня, що передує прийняттю наказу про поновлення на посаді).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п.5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 Податкового кодексу об`єктом оподаткування фізичної особи - резидента є загальний місячний оподатковуваний дохід.

Згідно з пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 цього Кодексу до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються інші доходи, крім визначених у ст.165 цього Кодексу. Доходи у вигляді вихідної допомоги, яка виплачується працівнику у зв`язку із припиненням трудового договору, не входить до переліку доходів, визначених ст.165 Кодексу.

Ставка ПДФО становить 18% (п.167.1 ст.167 Податкового кодексу).

Крім того, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст.163 Кодексу (пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу), зокрема, загальний місячний річний оподатковуваний дохід, до якого включаються інші доходи, передбачені пп.164.2.20 п.164.2 ст.164 Кодексу.

Ставка військового збору становить 1,5 % об`єкта оподаткування, визначеного пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу (пп.1.3 цього пункту).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) ПДФО/військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст.168 Кодексу.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок/військовий збір із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи відповідні ставки (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Кодексу).

Згідно із пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Кодексу податковий агент, поняття, якого визначено пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПКУ, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу.

Законом України від 28 12.2014 №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» (далі - Закон №71) до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України продовжено оподаткування військовим збором (п.161 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Кодексу).

Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 Кодексу (підпункт 1.1 пункту 161 підрозділу 10 Кодексу). Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст.163 Кодексу (пп.1.2 п.161 підрозділу 10 розділу XX Кодексу).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст.168 Кодексу (пп.1.4 п.161 підрозділу 10 розділу XX Кодексу).

Враховуючи зазначене, у ситуації, що розглядається, юридична особа Чернігівська обласна прокуратура є податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб і військового збору та несе відповідальність за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету зазначеного податку і збору.

А отже, оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб та військового збору є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом, зменшується на суму податків і зборів.

А отже дохід, у вигляді суми середнього заробітку, який стягується при виконанні відповідного судового рішення, оподатковується податковим агентом ПДФО та військовим збором на загальних підставах.

Відповідно до довідки Чернігівської обласної прокуратури від 22.11.2022 №21-160вих22 середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням склала 8497,86 грн, а середньоденна заробітна плата складала 404,66 грн (а.с.44).

Також згідно з рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 року по справі № 620/747/22 встановлено, що сума середньоденної заробітної плати позивача складає 404,66 грн. і стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 16.12.2021 по 31.05.2022.

Зважаючи на те, що рішення суду від 31.05.2022 у справі № 620/747/22 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання, а відповідач фактично поновив позивача на посаді 04.10.2022, у зв`язку з цим суд дійшов висновку, відповідачем виконано рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 із затримкою упродовж періоду з 01.06.2022 по 03.10.2022.

Загальна кількість робочих днів у період з 01.06.2022 по 03.10.2022 становить 90 робочих днів.

За таких обставин, Чернігівська обласна прокуратура повинна сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Чернігівськогоо окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 620/747/22 в сумі 36 419,40 гривень (404,66 грн. х 90 робочих днів).

З огляду на зазначене, відповідач затримав виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду, що призвело до вимушеного прогулу, який не залежав від позивача, виходячи з цього, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 01.06.2022 по 03.10.2022 у розмірі 36 419,40 грн.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав чи інтересів.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Вищенаведені висновки відповідають статті 2 КАС України, згідно якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль