Справа № 332/2027/23
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2023 року м. Дніпросправа № 332/2027/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2023 року (суддя Яцун О.С., повний текст рішення складено 25.04.2023) в адміністративній справі

за позовом Заводського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області

до ОСОБА_1

про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -

в с т а н о в и в :

Заводський відділ у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області звернувся до суду з позовом, в якому просить затримати з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та помістити його в ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування в Україні ДМС України» терміном на шість місяців.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2023 року позов задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким застосувати до ОСОБА_1 можливість внесення застави в розмірі, передбаченому ч. 7 ст. 289 КАС України, а саме 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, шо становить 134200,00 грн.

Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що суд при вирішенні спору не розглянув можливості застосування до відповідача жодного іншого заходу, передбаченого ч. 1 ст. 289 КАС України, не перевірив доводи позивача щодо неможливості ідентифікувати особу відповідача, що є обов`язковою підставою для затримання. Посилається на відсутність в матеріалах справи доказів прийняття рішення про примусове повернення ОСОБА_1 . Також зазначає, що ОСОБА_1 працює та має стійкі соціальні зв`язки в Україні, а саме: сестру, яка є громадянкою України; перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою України, в якому народилася дитина, що свідчить про можливість внесення застави для забезпечення виконання рішення про депортацію ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, відповідачем не спростовується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, який у неповнолітньому віці прибув на територію України.

На час виникнення спору проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час здійснення перевірки щодо законності перебування ОСОБА_1 на території України посадовими особами Заводського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області встановлено, що відповідач 21.11.2007 був документований внутрішнім паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , дія якого закінчилися, паспорт громадянина рф для виїзду за кордон не оформлювався, для легалізації свого перебування на території України до повноважних органів не звертався.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи містять рішення Заводського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області № 1 від 25.04.2023 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що спростовує відповідні доводи апелянта.

Зі змісту рішення вбачається, що ОСОБА_1 не має дійсного паспортного документа, не може бути працевлаштований та мати законного постійного джерела доходів, не може забезпечувати власні потреби. Також встановлено, що ОСОБА_1 не має жодної з обставин, на підставі яких він не може бути примусово видворений за межі України.

Назване рішення особисто отримано ОСОБА_1 25 квітня 2023 року, що підтверджується підписом останнього. Доказів оскарження названого рішення матеріали справи не містять.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач визнав обставини, викладені в позовній заяві.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Суд апеляційної інстанції не вважає обґрунтованими доводи представника відповідача щодо недоведеності необхідності здійснення ідентифікації ОСОБА_1 , адже відсутність в останнього чинного документу, який посвідчую особу, є достатньої підставою для проведення відповідних заходів.

Також не є доведеними доводи апелянта щодо можливості застосування до ОСОБА_1 інших заходів, передбачених ч. 1 ст. 289 КАС України.

Так, згідно з названою нормою за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;

2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;

4) зобов`язання внести заставу.

Як встановлено позивачем та не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 не має документу, що дає право на виїзд з України, відносно нього прийнято рішення про примусове видворення, що є достатньою підставою для застосування судом одного з таких заходів примусу.

При цьому, за висновком суду першої інстанції, в контексті встановлених обставин, до ОСОБА_1 може бути застосовано виключно один з чотирьох передбачених частиною 1 статті 289 КАС України заходів, а саме, затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.

Затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію не може бути застосовано, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2022 № 692 припинено дію Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації.

Взяття на поруки підприємством, установою чи організацією є неможливим через нелегальне перебування ОСОБА_1 на території України та відсутність факту законного перебування в трудових стосунках з підприємством, установою чи організацією, діяльність яких проводиться відповідно до вимог чинного законодавства.

Також судом не може бути зобов`язано внести заставу за ОСОБА_1 , оскільки апелянтом не надано до суду належних та допустимих доказів у доведення обставин, на якій посилається представник, а саме фінансову можливість відповідача внести заставу та наявність тісних соціальних зв`язків з громадянами України, які можуть забезпечити внесення застави.

Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 289, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2023 року в адміністративній справі № 332/2027/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 01 червня 2023 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 01 червня 2023 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров