Справа № 480/3356/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 травня 2023 року

м. Київ

справа №480/3356/20

адміністративне провадження № Зв/990/44/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.

за участю:

секретаря судового засідання - Почепи В.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів - Васківнюка С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №480/3356/20

за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами

постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №480/3356/20

за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ :

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Сумської обласної прокуратури, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Другої кадрової комісії, яка створена наказом Генеральної прокуратури України № 78 від 7 лютого 2020 року «Про створення другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур», від 5 березня 2020 року №19 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Сумської області від 29 квітня 2020 року №97к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержання законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» з 4 травня 2020 року на підставі рішення кадрової комісії №19;

- поновити ОСОБА_1 в Сумській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу нагляду за додержання законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації, яка є рівнозначною (рівноцінною) посаді прокурора відділу нагляду за додержання законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Сумської області з 5 травня 2020 року;

- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 5 травня 2020 року в розмірі: 262 286,04 грн;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за весь час вимушеного прогулу.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що рішення Другої кадрової комісії від 5 березня 2020 року №19, яким його визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню унаслідок порушення відповідачами процедури проведення атестації, з огляду на невиправдано велику кількість питань та недостатність часу на підготовку, а також ураховуючи необхідність виконання позивачем своїх посадових обов`язків. Окрім того, спірне рішення прийняте неналежним суб`єктом - Кадровою комісією № 2 замість кадрової комісії обласної прокуратури, яка в установленому порядку створена не була.

Також позивач вказав на неправомірність прийнятого на підставі відповідного рішення Кадрової комісії №2 наказу прокурора Сумської області від 29 квітня 2020 року № 97к про його звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», яким порушено його право на працю, на повагу до приватного життя та засад рівності громадян. На думку позивача, пункт 9 частини першої статті 51 цього Закону належить застосовувати лише при звільненні прокурора з посади внаслідок реорганізації, ліквідації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, що не мало місця у спірних відносинах. Отже, неможливим є звільнення позивача на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - «Закон №113-ІХ»). Окрім того, позивач наголошував, що в порушення приписів частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») його звільнили у період перебування на лікарняному.

Тому, на переконання позивача, оскільки його звільнили з посади прокурора з порушенням Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», КЗпП України (статей 40, 42, 42-1, 49-2), без дотримання будь-яких гарантій трудових прав працівника, то враховуючи приписи статті 235 КЗпП України та правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 14 січня 2014 року по справі №21-395а13, він має бути поновлений на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 3 березня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив частково:

- визнав протиправним і скасував рішення Другої кадрової комісії від 5 березня 2020 року №19 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнав протиправним і скасував наказ Прокуратури Сумської області від 29 квітня 2020 року №97к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Сумської області;

- поновив ОСОБА_1 у Сумській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру;

- стягнув з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 травня до 1 червня 2020 року в розмірі: 23 570, 40 грн;

- стягнув з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період з 2 червня 2020 до 3 березня 2021 року в розмірі: 37 746, 30 грн;

- звернув до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі: 23 570,40 грн.

У задоволенні інших вимог відмовив.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2021 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки у судовому рішенні від 14 липня 2021 року, задоволено частково апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури, рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову та прийнято в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправними і скасовано рішення №19 від 5 березня 2020 року Другої кадрової комісії про визнання ОСОБА_1 таким, що неуспішно пройшов атестацію та наказ прокуратури Сумської області № 97к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Сумської області;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Сумської області з 5 травня 2020 року;

- стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі: 22 391,88 грн та різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період з 2 червня 2020 року до 3 березня 2021 року в сумі: 38 924,82 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», проте ані ліквідація, ані реорганізація органу прокуратури, в якому позивач обіймав посаду, в спірних правовідносинах не відбулось.

Між тим, суд апеляційної інстанції не погодився із висновками окружного суду щодо протиправності рішення кадрової комісії, ухваленого стосовно ОСОБА_1 й необхідність поновлення позивача на рівнозначній посаді в реформованому органі.

Верховний Суд постановою від 29 червня 2022 року скасував рішення Сумського окружного адміністративного суду від 3 березня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2021 року у справі №480/3356/20, й ухвалив у цій справі нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Ухвалюючи указану постанову, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідачем обґрунтовано визначено звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з підстав, передбачених підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX.

До того ж, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення кадрової комісії є обґрунтованим, мотивованим, містить посилання на нормативно-правові акти, обґрунтування щодо набрання позивачем за результатами складання іспиту у формі тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора 63 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, а тому підстав для його скасування не встановив.

ІІ. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

7 квітня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №480/3356/20 з підстави, визначеної пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).

Заява обґрунтована тим, що Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 1 березня 2023 року визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року.

Згідно із вказаним пунктом 6: «З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач зазначає, що він був звільнений з посади прокурора відділу нагляду за додержання законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи те, що положення Закону №113-ІХ, на підставі якого позивач був персонально попереджений про звільнення, визнано неконституційним, він вважає, що отримав право на звернення з цією заявою про перегляд постанови Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №480/3356/20 у зв`язку з виключними обставинами.

Позивач зазначає, що Генеральний прокурор, звільняючи позивача з посади та органів прокуратури України, не попередив його про звільнення, а видаючи спірний наказ застосував неконституційне положення Закону, тому зважаючи на зазначені обставини ОСОБА_1 не мав можливості чітко зрозуміти зміст норм, передбачених розділом ІІ Закону №113-ІХ.

З огляду на Рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2023 від 1 березня 2023 року і викладені в ньому мотиви, позивач просить переглянути постанову Верховного Суду від 29 червня 2022 року у цій справі за виключними обставинами, отже скасувати цю постанову суду касаційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

10 квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №480/3356/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

19 квітня 2023 року і 1 травня 2023 року до Верховного Суду надійшли відзиви Офісу Генерального прокурора і Сумської обласної прокуратури відповідно. У поданих відзивах зазначено, що заява ОСОБА_1 є необґрунтованою та безпідставною, а тому такою, у задоволенні якої належить відмовити. Відповідачі зауважили, що за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Друга кадрова комісія свого відзиву на заяву про перегляд постанови за виключними обставинами до Суду не подала, копію ухвали про відкриття провадження за виключними обставинами отримала 13 квітня 2023 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги заяви підтримав, просив Суд її задовольнити з підстав, які в ній наведені.

Представник відповідачів проти задоволення заяви заперечував, з підстав викладених у відзивах на заяву.

ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Положеннями частини першої статті 361 КАС України установлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Так, Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2023 від 1 березня 2023 року визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

У цій справі постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року, яку просить переглянути заявник у зв`язку з виключними обставинами, скасовано рішення Сумського окружного адміністративного суду від 3 березня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2021 року у справі № 480/3356/20, та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Тобто, постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно таке рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Такої правової позиції притримується Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 та від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18.

Також Суд зауважує, що згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність».

Тобто, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2023 від 1 березня 2023 року, пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити в силі постанову Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №480/3356/20.

За частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №480/3356/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанову Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №480/3356/20 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 1 червня 2023 року.

………………….

………………….

………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду