Справа № 160/17988/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2023 року м. Дніпросправа № 160/17988/22
(суддя Конєва С.О., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року у справі №160/17988/22 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 листопада 2022 року звернувся до суду з позовом до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ згідно з яким, з урахуванням уточнень, просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачеві додаткової винагороди у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 року №168», починаючи з 24.06.2022 року;

- стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до вимог ст.139 КАС України.

Позов обґрунтовано тим, що позивач на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року набув права на отримання додаткової винагороди у розмірі 30000 грн щомісячно починаючи з 24.02.2022 року та відповідачем було здійснено призначення та виплату позивачу такої винагороди з 24.02.2022 року, однак з 24.06.2022 року виплату такої винагороди відповідач в порушення вимог чинного законодавства припинив.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 року №168 за період з 01.07.2022р. по 07.07.2022р. та за період з 01.09.2022р. по 31.10.2022р.

Зобов`язав Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ провести нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 року №168 за період з 01.07.2022р. по 07.07.2022р. та за період з 01.09.2022р. по 31.10.2022р.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496 грн. 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн. В іншій частині позову відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач виплатив позивачу додаткову винагороду встановлену постановою КМУ №168 за період з 24.06.2022р. по 30.06.2022р., що підтверджується змістом довідки відповідача від 07.02.2023р. за №58, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відмовляючи у задоволенні позову щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди встановленої постановою КМУ №168 за період з 08.04.2022 року по 31.08.2022 року, суд першої інстанції виходив з того, що у зазначений період Дніпровська територіальна громада не входила до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточення (блокуванні). Як наслідок суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову за період з 01.07.2022 року по 07.07.2022 року та з період з 01.09.2022 року по 31.10.2022 року день звернення до суду з цим позовом.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов за період з 01.07.2022 року по 30.11.2022 року, включно, задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що позивач який є поліцейським в розумінні діючого законодавства України на підставі пунктів 1 та 2-1 постанови КМУ №168 має право на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000 грн пропорційно в розрахунку на місяць починаючи з 24.02.2022 року по 30.11.2022 року, включно. Зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції положень постанов КМУ №754 та №793, оскільки вони стосувалися виключно осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби та не мають ніякого відношення до поліцейських.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що за умовами пункту 2 постанови КМУ №754 від 01.07.2022 року з 01.06.2022 року право на отримання щомісячної додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ №168 залишилося лише у тих поліцейських, які несуть службу в межах територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), в той час як м. Дніпро не входить до таких територіальних громад. Зазначає про те, що на виконання 2-1 постанови КМУ №168 наказом МВС України №775 від 28.11.2022 року затверджено Порядок та умови виплати додаткової винагороди поліцейським на період дії воєнного стану, який зареєстровано в МЮУ01.12.2022 року за №1514/38850, яким визначено, що додаткова винагорода виплачується поліцейським, відрядженим до закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, до 30 червня 2022 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач перебуває на службі в Національній поліції України безперервно з 12 лютого 2016р., працює на посаді провідного фахівця факультету підготовки фахівців для підрозділів превентивної діяльності Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ з 26 липня 2021 року по теперішній час, що підтверджується копією паспорту позивача, копією посвідчення позивача та копією довідки ДДУВС від 27.06.2022р. №419 (а.с. 16).

У період з 24.02.2022 року по 30.06.2022 року позивачу була нарахована та виплачена додаткова винагорода, встановлена постановою КМУ №168, що підтверджується довідкою відповідача від 07.02.2023 року №58 (а.с.83).

Правомірність дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу додаткової винагороди визначеної постановою КМУ №168 за період з 01.07.2022 року по 30.11.2022 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

24.02.2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено воєнний стан на території України з 24.02.2022 року.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнята постанова № 168, пунктом 1 якої (в первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 зазначеної Постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

В подальшому до пункту 1 вказаної постанови вносилися зміни, зокрема постановами Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 217, від 22 березня 2022 року №350, від 01 квітня 2022 року № 400, при цьому вказані зміни застосовувались з 24 лютого 2022 року, а розмір додаткової винагороди залишався незмінним 30000 гривень щомісячно та 100000 гривень особам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до постанови КМУ № 217 від 07.03.2022 року внесено зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», виключивши в абзаці першому слова «(крім військовослужбовців строкової служби)».

Згідно з п.2 постанови КМУ № 217 від 07.03.2022 року вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Відповідно до постанови КМУ № 754 від 01.07.2022 року внесено зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в абзаці першому слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «є-Підтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»;

після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

Згідно з п.2 постанови КМУ № 754 від 01.07.2022 року ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 1 червня 2022 року.

Водночас, відповідно до положень статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Постанова КМУ № 754 від 01.07.2022 року була офіційно опублікована в офіційному виданні Урядовий кур`єр від 08.07.2022 року № 149, як наслідок така постанова набрала чинності саме з цієї дати, тобто з 08.07.2022 року.

Щодо зазначення в пункті 2 постанови № 754 про необхідність застосування її положень з 1 червня 2022 року, суд апеляційної інстанції зазначає.

Частиною 1 статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За змістом Доповіді «Верховенство права», схваленої Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) на 86-му пленарному засіданні (25-26.03.2011), одним із складових елементів принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, згідно з яким держава зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (пункт 44). Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія юридичних норм також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві, позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки, але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси особи (пункт 46). На додачу до цього, парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб. Юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань») (пункти 47-48).

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Ольссон проти Швеції №1» (Olsson v. Sweden №1) від 24.03.1988 (заява №10465/83), норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки (п. 61).

За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб надати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення у справі "С.G. та інші проти Болгарії" (С.G. and Others v. Bulgaria) від 24.04.2008, п. 39, у справі "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013, п. 170).

Окрім того, Європейський Суд з прав людини у п. 65 свого рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 зауважив, що у зв`язку із тим, що багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, їх тлумачення й застосування є питанням практики (див., mutatis mutandis, вищенаведені рішення у справах "Газета "The Sunday Times" проти Сполученого Королівства (№1)" (The Sunday Times v. United Kingdom (no. 1)), n. 49, та "Коккінакіс проти Греції" (Kokkinakis v. Greece), п. 40). Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються (див., mutatis mutandis, вищенаведене рішення у справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France)).

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо встановленої цією нормою заборони зворотної дії законів у часі.

Зокрема, у рішенні від 13.05.1997 №1-зп Конституційний Суд України зауважив, що норма статті 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України вказав на те, що принцип закріплений у статті 58 Конституції України треба розуміти так, що дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, у рішенні від 05.04.2001 №3-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України принцип означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Варто наголосити, що постанова КМУ № 754 була офіційно опублікована 08.07.2022 року, тобто безпосередньо в день набрання нею чинності, а отже зміст цієї постанови не був проголошений наперед (з 01.06.2022 року), а сама постанова КМУ № 754 не могла вважатись такою, що відповідає критерію передбачуваності на час виникнення у відповідача обов`язку виплачувати позивачу додаткову винагороду з 01.06.2022 року, яка в свою чергу є складовою грошового забезпечення та повинна виплачуватися за кожен місяць проходження служби.

На підставі зазначеного суд, апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність застосування положень постанови КМУ № 754 починаючи з 08.07.2022 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що постанова КМУ № 754 від 01.07.2022 року не містить будь-яких застережень того, що вона стосується виключно осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, а тому вважати, що така винагорода має виплачуватися військовослужбовцям та іншим співробітникам установи визначених пунктом 1 постанови КМУ № 168 незалежно від місця розташування територіальної громади не має підстав.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що призначення винагороди усім військовослужбовцям та співробітникам установ визначених пунктом 1 постанови КМУ № 168 незалежно від місця розташування територіальної громади та призначення при цьому цієї винагороди працівникам Державної кримінально-виконавчої служби виходячи виключно з того, чи входить територіальна громада до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточення (блокуванні) є таким, що порушує принцип справедливості.

Місцезнаходженням Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ є проспект Гагаріна, 26, місто Дніпро, Дніпропетровської області.

Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточення (блокуванні)» зі змінами Дніпровська міська територіальна громада з адміністративним центром у місті Дніпро до вказаного переліку у спірний період (з 01.07.2022 року по 10.11.2022 року) не входила. Зважаючи на те, що положення постанови КМУ № 754 слід застосовувати починаючи з 08.07.2022 року, тобто у період з 01.07.2022 року по 07.07.2022 року, включно, нарахування та виплата позивачу додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 здійснювалася незалежно від місця розташування територіальної громади, суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову у цій частині.

В свою чергу, вимоги позивача щодо нарахування та виплати йому додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 починаючи з 08.07.2022 року задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що Дніпровська міська територіальна громада з адміністративним центром у місті Дніпро не входить до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточення (блокуванні).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Правило щодо пропорційності розміру грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам закріплено й у Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 за умовами якого розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати позивача, понесені ним по сплаті судового збору у розмірі 496,20 грн, виходячи із розрахунку 992,40 грн. (сплаченого судового збору за квитанцією №0.0..1 від 07.11.2022р.)/2, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам за нормами ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, розподіл судових витрат за подання позивачем апеляційної скарги не здійснюється зважаючи на те, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат, які складаються, з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн, то ці вимоги, підлягають частковому задоволенню у розмірі 1000 грн, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи - ч.3 ст.132 наведеного Кодексу.

За приписами ч.3, ч.4 та ч.5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом для справи.

Так, зі змісту наданих суду копії договору про надання правничої допомоги серія АБХДГ №3110-12/2022 від 31.10.2022 року укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатське бюро «Хрипунова Дениса Григоровича» видно, що предметом цього договору є надання позивачеві вказаним Бюро правової (юридичної) допомоги для захисту у разі порушення, невизнання чи оспорювання прав, свобод та законних інтересів позивача (Клієнта) відповідно до чинного законодавства, представлення інтересів позивача в судах, на підтвердження його виконання надані копії рахунку на оплату від 31.10.2022 року, квитанції №27 про оплату 6000 грн, копії акта виконаних робіт (наданих послуг) №А-3110-12/2022 від 07.11.2022 року зі змісту яких видно, що вказаним Адвокатським бюро для позивача надані правові послуги, а саме:1) консультація 2 години, ціна 500 грн. сума послуги становить 1000 грн 2) вивчення отриманих відомостей (наданих документів), розробка стратегії захисту 1 година, ціна послуги 1000 грн, сума становить 1000 грн 3) підготовка, складання та подання позовної заяви до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 1 документ, ціна послуги 4000 грн сума становить 4000 грн, разом загальна сума виконаних робіт становить 6000 грн (а.с.25-28).

Проаналізувавши вищенаведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання правової допомоги та зміст наданих послуг за вищенаведеним розрахунком, суд першої інстанції правильно виходив з того, що з урахуванням співмірності витрат на оплату правової допомоги, із складності справи, категорія якої не є складною, позов немайнового характеру (щодо права позивача на нарахування та виплату додаткової винагороди, встановленої постановою КМУ №168), обсягу наданих послуг та виконаних адвокатом робіт, те, що позивач сам є фахівцем в галузі права, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1500 грн з урахуванням вимог ч.5, ч.6 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, розмір правничої допомоги, який підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань з урахуванням співмірності та зменшення судом розміру таких витрат становить 1000 грн.

Також судом враховується і те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року у справі №160/17988/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року за період з 01.07.2022 року по 07.07.2022 року, включно, із розрахунку 30000 грн на місяць.

Зобов`язати Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року за період з 01.07.2022 року по 07.07.2022 року, включно, із розрахунку 30000 грн на місяць, з урахуванням фактично виплачених сум.

Стягнути з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 01 червня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.М. Іванов