Справа № 160/1213/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2023 року Справа № 160/1213/23
24 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Департаменту патрульної поліції (далі позивач) до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати дії за наслідками яких ОСОБА_1 будучи суб`єктом владних повноважень за наслідком дорожньо-транспортної пригоди завдав Департаменту патрульної поліції матеріальної шкоди протиправними та стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції матеріальну шкоду у розмірі необхідної витрати на ремонт пошкодженого позивачем транспортного засобу матеріальний збиток у розмірі 190791,04 грн.
Позовна заява обґрунтована завданням відповідачем позивачу матеріального збитку у розмірі 190791,04 грн за наступних обставин.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/1213/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року по справі №160/1213/23 позовну заяву Департаменту патрульної поліції залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки позовної заяви
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року по справі №160/1213/23 продовжено Департаменту патрульної поліції строк для усунення недоліків по справі №160/1213/23.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/1213/23 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
03 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану позивачу. Також позивачем не надано доказів того, що пошкодження майна позивача відбулося в результаті вчинення умисних дій. Також у позовній заяві тричі вказано різний розмір ціни позову. Оцінка пошкодженого автомобіля проведена лише 26.12.2022 року, при тому що дорожньо-транспортна пригода відбулася 03.03.2022 року. Жодного доказу того, які пошкодження автомобіля мали місце в дорожньо-транспортній пригоді з провини позивача не надано, як не надано і доказів того, що автомобіль після інциденту 03.03.2022 року було передано на зберігання відповідальній особі, доказів того, що автомобіль в подальшому не експлуатувався позивачем, не потрапляв в інші дорожньо-транспортні пригоди. Відсутні докази того, щодо технічного стану автомобіля перед початком його експлуатації відповідачем. Відповідача не викликано на огляд транспортного засобу судовим експертом, в зв`язку з чим висновок судової експертизи позивача складено з порушенням прав позивача, він не є належним доказом обґрунтування завданої майнової шкоди, оскільки експертизу проведено судовим експертом системи Міністерства внутрішніх справ України, які є заінтересованими у розгляді справи. Позивач просить стягнути вартість відновлювального ремонту, але не надає доказів понесення відповідних витрат. В посадовій інструкції відповідача відсутні будь-які положення стосовно понесення матеріальної відповідальності, заподіяної відповідачем під час виконання службових обов`язків. Щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди зазначив, що дійсно в складі екіпажу інших патрульних поліцейським отримав виклик про вчинення мародерами крадіжки, в ході прямування на місце позивач ненавмисно здійснив наїзд на бетонні блоки (самовільно встановлений шлагбаум), які були встановлені того дня через збройну агресію проти України. Фари на автомобілі вигоріли та не освітлювали дорогу належним чином, видимість складала біля 2-ох метрів, при цьому вантажний автомобіль, що рухався назустріч, засліпив відповідача світлом, в зв`язку з чим останній розпочав гальмування, але автомобіль понесло далі через незадовільний стан резини. Блок пост з бетонних плит знаходився у місці крутого спуску проїзної дороги, у неосвітленому стані, без будь-яких розпізнавальних знаків. Через це і відбувся наїзд керованого відповідачем автомобіля на бетонні блоки. Вважає, що дорожньо-транспортна пригода відбулася в результаті непереборної сили (слизька дорога, неналежний стан автомобіля, відсутність вуличного освітлення, відсутність розпізнавальних знаків на бетонних блоках. Службове розслідування за відповідним фактом щодо відповідача не проводилося. Під час заступання на службу 03.03.2022 року відповідач не підписував жодного акту огляду/звіряння технічного стану службового автомобіля для документування наявних ушкоджень. Не надано доказів останнього технічного огляду пошкодженого автомобіля. У наданому позивачем висновку експерту вартість відновлювального ремонту враховує ремонт панелі даху, заміна рамки радіатору, замін лівого та правого поворотників, ремонт лівого ланджерону, заміна розширювального баку охолоджувальної рідини, заміна охолоджувальної рідини, однак під час дорожньо-транспортної пригоди відповідачем здійснено наїзд на бетонні блоки передньою нижньою частиною бамперу, а тому пошкоджено було лише сам передній бампер, а не згадані складові автомобіля. При цьому лівий передній бампер було пошкоджено та відремонтовано власноруч колегами відповідача, його вартість становила 0 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі №160/1213/23 відмовлено.
15 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що відповідно до схеми дорожньо-транспортної недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, які стали супутньою причиною пригоди, не має. Судовий експерт, який проводив експертизу не є працівником позивача, а тому є неупередженим. Щодо розбіжностей в ціні позову вказує, що правильною є сума, що зазначена в позовній вимозі. Підставами відповідальності відповідача
17 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому відповідач викладає обставини щодо звернення ним до судового експерта, висновок якого відповідач має намір використати як доказ.
20 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшла заява про надання часу для залучення висновку експерта, який відповідач зобов`язується надати до 01.05.2023 року.
01 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов висновок експерта по визначенню матеріального збитку.
03 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов доказ надання висновку експерта по визначенню матеріального збитку позивачу.
10 травня 2023 року та 16 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшли заперечення про долучення висновку експерта, наданого відповідачем. вказує, що цей доказ мав бути наданий разом з відзивом, а тому є неналежним та недопустимим доказом, просить суд не брати такий висновок до уваги.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи, які мають значення для вирішення цього спору.
Наказом позивача від 04.12.2019 року №947 о/с відповідача призначено до полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області інспектором взводу №1 роти №2 батальйону №2.
В порядку ч.1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України як таку, що визнається учасниками справи в заявах по суті та щодо яких суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суд визнає встановленою дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 03.03.2022 року о 12:45 год в м. Кривий ріг за участі відповідача, під час якої відповідач, керуючи автомобілем Toyota Prius 111435 скоїв наїзд на перешкоду бетонний блок. Також суд визнає встановленою обставину вчинення цієї дорожньо-транспортної пригоди під час виконання службових обов`язків.
Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2022 року по справі №214/1724/22 звільнено відповідача від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обмежившись при цьому усним зауваженням. При цьому в тексті постанови судом зазначено, що суд вважає відповідача винним у вчиненні відповідного правопорушення, однак вважає за можливе звільнити його від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю.
Наказом позивача від 25.07.2022 року №993 затверджено перелік працівників полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, за якими закріплюються транспорті засоби, в якому міститься автомобіль Toyota Prius 111435 та згадується відповідач.
Вважаючи, що в результаті вказаних дій відповідача позивачу завдана шкоду в розмірі 190791,04 грн позивач звернувся з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України Про Національну поліцію від 02.07.2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII) визначено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно ст. 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Приписам ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону №580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Частиною третьою статті 1 Закону України Про Дисциплінарний статут Національної поліції України від 15 березня 2018 року №2337-VIII передбачено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України Про національну поліцію, зокрема, зобов`язує поліцейського берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів.
Суд зазначає, що між позивачем та відповідачем наявні трудові відносини, а суть спору полягає у пошкодженні відповідачем як працівником відповідача належного останньому майна. Відповідно, ці правовідносини належить розглядати в контексті матеріальної відповідальності відповідача як працівника позивача. Виходячи з формулювання позовних вимог позивач також вважає, що в цій справі йдеться саме про матеріальну відповідальність, а не відшкодування шкоди в зв`язку з вчиненням протиправним дій загального (не службового, трудового) характеру.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019 року №160-IX (далі Закон №160-IX).
Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону №160-IX військова частина, установа, організація, заклад - орган військового управління, військова частина, військовий навчальний заклад, військовий навчальний підрозділ вищого навчального закладу, установа, організація Міністерства оборони України, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, функціональний підрозділ Центрального управління, регіональний орган, інший орган, установа, заклад Служби безпеки України, правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України чи орган, підрозділ, формування, установа, навчальний заклад Міністерства внутрішніх справ України, Державного бюро розслідувань та військові прокуратури, в яких проходять службу військовослужбовці, поліцейські та особи рядового і начальницького складу (проходять збори військовозобов`язані та резервісти).
Статтею 2 Закону №160-IX встановлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справУкраїни, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 13 Закону №580-VIII у складі поліції функціонує патрульна поліція.
Згідно п. 1 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року №73, Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, ліквідовується та реорганізовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку
Отже, на правовідносини в цій справі поширює свою дію Закон №160-IX. При цьому суд зауважує, що посилання відповідача у відзиві на Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі є необґрунтованим, оскільки це положення втратило чинність в зв`язку з набранням чинності Законом №160-IX 31.10.2019 року. Відповідно, протягом усієї тривалості правовідносин в цій справі застосуванню підлягав та підлягає саме Закон №160-IX.
Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону №160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Частинами першою, третьою статті 5 Закону №160-IX встановлено, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.
Згідно ч. 1 ст. 6 Закону №160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №160-IX розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
У відповідності до вимог статті 8 Закону №160-IX посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів. У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць. Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Статтею 9 Закону №160-IX визначені обставини, що виключають матеріальну відповідальність. За приписами частини 3 цієї статті обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування.
Частинами 1, 2, 3 статті 10 Закону №160-IX встановлено, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.
Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.
За приписами статті 14 Закону №160-IX наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.
Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 3 Закону №160-IX предметом доказування в цій справі є в т.ч. доведення того, що шкода завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою службових обов`язків.
На підтвердження вказаного позивачем жодного доказу не надано. Так, в матеріалах справи відсутні матеріали службового розслідування, згідно якого встановлено факт неналежного виконання відповідачем службових обов`язків. Сам по собі факт визнання відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення не зумовлює висновок про неналежне виконання відповідачем службових обов`язків, передусім з огляду на те, що це питання в ході притягнення відповідача до адміністративної відповідальності відповідним судом не вирішувалося, конкретного неналежно виконаного обов`язку судом встановлено не було. Факт притягнення до адміністративної відповідальності міг бути врахованим під час відповідного службового розслідування, однак неналежне виконання службових обов`язків в будь-якому випадку повинно встановлюватися самостійно, в ході службового розслідування або судового розгляду саме з цього питання згідно принципу індивідуалізації відповідальності, що вимагає проведення процедури встановлення обставин порушення службового обов`язку, наявність складу такого порушення, можливість особи надати пояснення, самостійно відшкодувати шкоду і тд. При цьому під час судового розгляду цієї справи позивач не висловлював тверджень та не надавав доказів щодо конкретного службового обов`язку (положення посадової інструкції, інших правових актів), яке було порушено відповідачем. В матеріалах справи відсутні докази про підписання відповідачем письмового зобов`язання про повну матеріальну відповідальність. Положення Дисциплінарного статуту щодо обов`язку дбайливо ставитися до майна не є таким положенням, оскільки не кожне пошкодження майна є результатом недбайливого ставлення до майна.
Положення ч.1 ст. 7 Закону №160-IX передбачають визначення розміру шкоди за фактичними витратами, а не за вартістю відновлювальних робіт. Відповідно, визначення розміру збитку має здійснюватися безпосередньо, про що позивачем і ставилося питання перед експертом.
Вирішуючи питання про розбіжність встановленого вказаними судовими експертизами суд виходить з того, що у наданому відповідачем висновку експерта міститься повідомлення про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, в той час як наданий позивачем висновок експерта такого застереження не містить. Наведена обставина з необхідністю впливає на ступінь довіри до відповідного висновку експерта за умови існування контр-висновку із значними розбіжностями у результатах дослідження.
Таким чином, суд вважає висновок експерта, наданий відповідачем, є належним доказом та має перевагу над висновком експерта позивача.
Водночас, суд звертає увагу на те, що обидва експерті дослідження проводилися із значним проміжком часу після дорожньо-транспортної пригоди 03.03.2022 року: експертне дослідження позивача завершено 26.12.2022 року, відповідача 20.04.2023 року. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження незмінності технічного стану пошкодженого автомобіля у відповідний час. Так, позивачем не надано доказів поміщення автомобіля на майданчик для зберігання, опечатування такого автомобіля, умов зберігання, що забезпечують незмінність його технічного стану, доказів його невикористання. Суд наголошує на тому, що в ході експертного дослідження позивача автомобіль оглядався 29.11.2022 року, а в ході експертного дослідження відповідача 09.03.2023 року. Тобто, стан автомобіля оцінено через майже 9 та понад 12 місяців після дорожньо-транспортної пригоди відповідно, при цьому докази незмінності технічного стану автомобіля, нездійснення його експлуатації у відповідний проміжок часу відсутні.
Враховуючи викладене суд висновує, що наявні у справі докази на підтвердження розміру завданого збитку не задовольняють умову п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX, оскільки розмір такої шкоди належним чином, в т.ч. поза розумним сумнівом, не доведено.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX умовою притягнення до матеріальної відповідальності є протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Суд визнає постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2022 року по справі №214/1724/22 як достатній доказ на підтвердження факту протиправної поведінки відповідача.
Згідно з ч.6, ч.7 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Водночас, як вже зазначав суд, позивачем не надано будь-яких доказів щодо дослідження питання зв`язку протиправної поведінки відповідача із неналежним виконанням ним службових обов`язків, в т.ч. матеріалів відповідного службового розслідування. Факт порушення відповідачем ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є самодостатнім підтвердженням порушенням відповідачем своїх службових обов`язків, оскільки в даному випадку йдеться про різні правові аспекти одного акту поведінки, які можуть мати різну юридичну характеристику. При цьому в будь-якому випадку неналежне виконання службових обов`язків повинно бути встановлено безпосередньо та окремим правовим актом за результатом службового розслідування з цього приводу.
В свою чергу відповідач заявив позовну вимогу про визнання дій відповідача протиправними, що дозволяє суду самостійно здійснити дослідити обставини належності виконання відповідачем своїх службових обов`язків під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 03.03.2022 року.
Так, відповідачем не надано будь-яких змістовних пояснень в аспекті вчинених відповідачем дій як неналежного виконання службових обов`язків, належні докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні. Суд також враховує, що сам позивач відповідача до дисциплінарної відповідальності не притягав, відповідні докази в матеріалах справи відсутні, що вказує на те, що сам позивач не ототожнює притягнення до адміністративної відповідальності з неналежним виконанням службових обов`язків.
Таким чином, суд констатує відсутність другої умови притягнення до матеріальної відповідальності згідно ч. 2 ст. 7 Закону №160-IX.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX умовою притягнення до матеріальної відповідальності є причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою.
За обставин цієї справи постанова Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2022 року по справі №214/1724/22 підтверджує причинний зв`язок між протиправним діянням відповідача за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та фактом пошкодження автомобіля. Водночас, докази на підтвердження того, що в результаті підтвердженого протиправного діяння завдано заявлений до відшкодування розмір шкоди в матеріалах справи відсутні. Вказаним судовим рішенням розмір шкоди не встановлювався, підтверджено лише факт такої шкоди, що не є достатньою підставою для стягнення коштів з особи, оскільки необхідним також є доведення того, що шкоду завдано саме в тому розмірі, що заявлено до стягнення. За обставин цієї справи судом констатовано недоведеність розміру заявленої до відшкодування шкоди, а також зроблено висновок про те, що в цілому відсутні будь-які належні докази на підтвердження визначення розміру такої шкоди.
Суд висновує, що умова матеріальної відповідальності за п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX не підтверджена.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX умовою притягнення до матеріальної відповідальності є вина особи в завданні шкоди.
Суд відхиляє доводи відповідача про безвинність дорожньо-транспортної пригоди, оскільки в разі відсутності вини в діянні постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2022 року по справі №214/1724/22 адміністративне про адміністративне правопорушення було б закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, оскільки вина (у формі умислу або необережності) є складовою складу правопорушення.
Також суд зазначає, що доказів на підтвердження обставин, які звільняють від матеріальної відповідальності згідно ч. 1 ст. 9 Закону №160-IX, відповідачем не надано.
Водночас, суд зазначає, що вина у завданні шкоди повинна бути доведена не як така, взагалі, а саме у завданні шкоди конкретного розміру. В зв`язку з цим суд повторює свій висновок про недоведеність в ході розгляду цієї справи належним чином шкоди будь-якого розміру. Також суд зауважує, що необхідність проведення службового розслідування в цьому аспекті справи зумовлена в т.ч. вирішенням питання про визначення вини саме позивача у завданні шкоди конкретного розміру, що включає в себе вирішення питання про наявність або відсутність вини інших усіх у завданні такої шкоди.
Відповідно, умова матеріальної відповідальності за п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX не підтверджена.
Частинами першою, третьою ст. 5 Закону №160-IX обмежено розмір матеріальної відповідальності п`ятнадцятьма прожитковими мінімумами, установлених для працездатних осіб, визначених на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.
Законодавством не обмежено роботодавця у використанні способу захисту відповідного використати позасудову (адміністративну) процедуру притягнення до матеріальної відповідальності або звернутися до суду. Водночас, зміст вказаної статті встановлює гарантію для працівника, що полягає у визначенні граничного розміру суми, що може бути з нього стягнута. Суд вказує, що ця гарантія поширюється як на позасудовий, так і на судовий спосіб притягнення до матеріальної відповідальності. При цьому законодавцем встановлено порядок визначення такого розміру саме для позасудової процедури, що не може позбавляти працівника права на відповідну гарантію. Суд зазначає, що за обставин цієї справи, виходячи зі змісту гарантії згідно ст. 5 Закону №160-IX, її належить застосовувати як п`ятнадцять прожиткових мінімумів, визначених станом на день стягнення відповідної суми судовим рішенням, тобто станом на дату постановлення судового рішення.
Частиною 1 ст. 6 Закону №160-IX визначено виключений перелік випадків повної матеріальної відповідальності. Позивачем не доведено наявність будь-якого з цих випадків за обставин цієї справи.
Щодо п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону №160-IX суд зазначає, що в матеріалах справи відсутня посадова інструкція відповідача, а також докази на підтвердження його ознайомлення з нею, договір про повну матеріальну відповідальність або будь-який інший доказ на підтвердження того, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність за завдану ним при виконання службових обов`язків шкоду.
Також суд звертає увагу, що наказом позивача від 25.07.2022 року №993, яким затверджено перелік працівників полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, за якими закріплюються транспорті засоби не є доказом на підтвердження повної матеріальної відповідальності відповідача. При цьому суд звертає увагу на те, що зі змісту цього документу не можливо належним чином встановити перебування пошкодженого автомобіля у користуванні відповідача, оскільки цей автомобіль розміщено навпроти іншої особи та іншого взводу.
Окрім цього, в матеріалах справи відсутній наказ про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності згідно ст. 14 Закону №160-IX.
Оцінюючи наведені висновки суду для результату розгляді цієї справи суд висновує, що позивачем не доведено розмір завданої шкоди, а також підстави для матеріальної відповідальності відповідача.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій, за наслідком яких відповідач завдав позивачу матеріальної шкоди, протиправними суд зазначає, що судом вже зроблено висновок про те, що попри наявність протиправних дій, за які відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності, відповідачем не доведено підстав для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, а також підстав для стягнення з нього коштів відповідно.
За вказаних обставин, у задоволенні позовних вимог належить відмовити.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що в зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко