Справа № 600/788/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/788/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я., представника позивача Венерської Г.І., представника відповідача Гарбуз В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову начальника Відділу Державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті Пономаренка В.В. №352507 від 10 січня 2023 року, про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.

В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови вказано, що позивач у спірних відносинах не є автомобільним перевізником, тобто є неналежним суб`єктом відповідальності, а тому притягнення його до відповідальності оскаржуваною постановою є безпідставним. Також вказано про порушення відповідачем порядку розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що виразилось у неналежному повідомленні позивача про час і місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного з повідомленням сторін у судовому засіданні; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про законність оскаржуваної постанови. Вважає, що доводи позивача, наведені в обґрунтування заявлених позовних вимог, є безпідставними та необґрунтованими, вони не спростовують факту виявленого порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій вказано про безпідставність та необґрунтованість позиції відповідача, викладеній у відзиві. Наголошено на протиправності оскаржуваної постанови.

Відповідачем подано заперечення, у яких вказано про законність оскаржуваного рішення та дотримання процедури притягнення позивача до фінансової відповідальності.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив.

Натомість представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити з огляду на законність оскаржуваної постанови, про що зазначено у поданих ним заявах по суті справи.

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що 08 грудня 2022 року він на автомобілі марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 рухався по дорозі в напрямку м. Хмельницький. Вказав, що на вимогу працівників Державної служби України з безпеки на транспорті був зупинений. При перевірці документів він повідомив особам, які проводили перевірку, що здійснює поїздку в особистих потребах, пред`явивши їм накладну від 07 грудня 2022 року, виписану йому ФОП ОСОБА_3 , про придбання ним товару, який перевозився. Також свідок повідомив, що не є найманим працівником, а транспортний засіб марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 , яким він керував 08 грудня 2022 року, належить його брату ОСОБА_3 , який дав йому автомобіль для користування. Зазначив, що правом користування названого автомобіля наділений і ОСОБА_1 . Водночас з таким особисто він не знайомий.

Заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що власником транспортного засобу марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_3 .

08 грудня 2022 року уповноваженими посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області проведена рейдова перевірка указаного транспортного засобу на предмет дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт, за результатом якої складено Акт №344998.

У названому акті вказано про те, що автомобілем марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 здійснювалось перевезення вантажу згідно накладної від 07 грудня 2022 року №б/н, без документів, передбачених статтею 48 Закону України Про автомобільний транспорт, а саме: відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа. Вказане є порушенням, за яке передбачена відповідальність абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України Про автомобільний транспорт.

Водночас водієм транспортного засобу марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 08 грудня 2022 року були надані працівникам відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області пояснення, викладені у письмовій формі. Зокрема, повідомлено, що він здійснює поїздку в особистих потребах, пред`явивши при цьому накладну від 07 грудня 2022 року про походження товару, який він придбав за власні кошти. Також у поясненнях зазначено, що ОСОБА_2 не є найманим працівником у ОСОБА_4 , на якого складений акт.

30 грудня 2022 року відповідачем на адресу ОСОБА_1 направлено Повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 10 січня 2023 року з 09.00. по 12.00.

10 січня 2023 року відділом державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №352507, відповідно до якої за порушення вимог статей 34, 48 Закону України Про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 вказаного закону, постановлено стягнути з ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову суб`єкта владних повноважень про застосування адміністративно-господарського штрафу у зв`язку із порушенням законодавства про автомобільний транспорт. Позивача притягнуто до відповідальності згідно абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Так, засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України Про автомобільний транспорт від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III).

Статтею 60 Закону №2344-III передбачена відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, суб`єктом відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону №2344-III, за порушення законодавства про автомобільний транспорт є автомобільний перевізник.

Згідно положень статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

У главі 6 (статті 29-34) Закону №2344-III наведені положення про автомобільного перевізника. Так, згідно частини першої статті 33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Статтею ж 34 Закону №2344-III передбачені вимоги до автомобільного перевізника.

Так, автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Автомобільні перевізники з кількістю транспортних засобів десять і більше зобов`язані організовувати підвищення кваліфікації керівників і спеціалістів автомобільного транспорту, діяльність яких пов`язана з наданням послуг автомобільного транспорту, у термін один раз на п`ять років, а з питань безпеки перевезень, охорони праці та пожежної безпеки - у термін один раз на три роки в порядку, який визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до приписів статті 48 Закону №2344-III (про порушення якої зазначено відповідачем в оскаржуваній постанові) автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, зокрема за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону №2344-III, відповідальність несуть саме автомобільні перевізники суб`єкти господарювання. При цьому поняття «власник транспортного засобу» та «автомобільний перевізник» не є тотожними, оскільки автомобільним перевізником є фактичний користувач транспортного засобу, натомість власник транспортного засобу не завжди є автомобільним перевізником.

На підставі наявних у справі письмових доказів та показів свідка судом встановлено, що власником транспортного засобу марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_1 - одним із його користувачів. При цьому 08 грудня 2022 року (день проведення рейдової перевірки указаного транспортного засобу на предмет дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт) водій транспортного засобу марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 використовував вказаний автомобіль, наданий йому в користування ОСОБА_3 , в особистих потребах та перевозив вантаж, придбаний ним за власні кошти у ФОП ОСОБА_3 згідно накладної від 07 грудня 2022 року. Водночас ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_1 не працює та, згідно показів свідка, з останнім не знайомий.

Поряд з цим у ході судового розгляду справи відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого в силу вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не надано суду належних й достовірних доказів того, що ФОП ОСОБА_1 має відношення до перевезення вантажу 08 грудня 2022 року автомобілем марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що позивач в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-III, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, наведені у частині першій статті 60 Закону №2344-III.

Отже, відповідач протиправно притягнув саме позивача - ФОП ОСОБА_1 - до відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III.

Указане є достатньою та самостійною підставою для визнання оскаржуваної постанови незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Крім цього, суд зазначає наступне.

Згідно пунктів 1, 2 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567 (далі-Порядок №1567 у редакції на час виникнення спірних відносин), цей Порядок визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. Рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Згідно пункту 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення. У разі виявлення вчиненого іноземним перевізником порушення посадова особа складає відповідний акт та приймає постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу, а інформацію про виявлені порушення та адміністративно-господарський штраф надсилає центральному органові виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи.

Пунктом 26 Порядку №1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

Відповідно до пункту 27 Порядку №1567 у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додактом 5.

В обґрунтування позову зазначалося, що позивача не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи про порушення, така була розглянута у його відсутність, що позбавило права позивача бути присутнім під час розгляду справи, подати відповідні докази, висловити заперечення.

На противагу указаному, відповідач зазначав, що позивача завчасно повідомлено про розгляд справи про порушення законодавства, на виконання чого було вжито всіх необхідних заходів.

На підтвердження своїх доводів відповідачем надано копію Повідомлення на розгляд справи від 30 грудня 2022 року №50287/44/24-22, адресованого ОСОБА_1 .

Проте саме по собі Повідомлення на розгляд справи від 30 грудня 2022 року №50287/44/24-22 є недостовірним доказом повідомлення позивача про час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, за наслідком розгляду якої прийнята оскаржувана постанова, оскільки відповідачем не було надано суду належних доказів отримання позивачем вказаного Повідомлення на розгляд справи.

Водночас у судовому засіданні представником відповідача повідомлено, що станом на 10 січня 2023 року день розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт у відповідача не було відомостей про отримання ОСОБА_1 . Повідомлення на розгляд справи від 30 грудня 2022 року №50287/44/24-22.

Суд констатує, що відповідачем у ході судового розгляду цієї справи не було надано належних та достовірних доказів повідомлення позивача про час і місце розгляду справи під розписку, як і не надано рекомендованого листа із повідомленням про вручення позивачу повідомлення про розгляд відносно нього справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, як це передбачено імперативними приписами пункту 26 Порядку №1567.

Зазначене свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень фактично позбавив позивача надати свої пояснення, висловити свою позицію щодо вчиненого ним, на думку відповідача, порушення вимог статті 48 Закону України Про автомобільний транспорт; спростувати позицію посадових осіб відділу державного нагляду (контролю) про те, що саме ФОП ОСОБА_1 є автомобільним перевізником у спірних відносинах та саме він повинен нести відповідальність, передбачену абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України Про автомобільний транспорт, за порушення, що були встановлені 08 грудня 2022 року при перевірці автомобіля марки «MAN L2000» д.н.з. НОМЕР_1 .

Отже, в даному випадку суд погоджується із доводами позову про порушення відповідачем передбаченої Порядком №1567 процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що дає суду додаткові підстави для визнання оскаржуваної постанови протиправною.

При цьому суд звертає увагу на те, що і судом касаційної інстанції у справі з подібних відносин (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі №823/352/16) зроблено висновок про те, що порушення встановленої Порядком №1567 процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт є підставою для визнання незаконною постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтями 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів протиправність постанови начальника Відділу Державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті Пономаренка В.В. №352507 від 10 січня 2023 року про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.

Натомість доводи відповідача є безпідставними та не обґрунтованими, такі не свідчать про законність оскаржуваної постанови.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно наявної у справі квитанції від 22 лютого 2023 року позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню повністю, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат у виді судового збору в розмірі 2684,00 грн.

Крім цього, згідно матеріалів справи та підтверджено представником позивача у судовому засіданні, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь і витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16080,00 грн.

Водночас відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, обґрунтоване значним завищення розміру названих витрат та їх неспівмірністю зі складністю цієї справи.

У зв`язку з цим суд зазначає наступне.

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, з-поміж інших, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З матеріалів справи вбачається, що між ФОП ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Вектор права» укладено Договір №11/23 про надання юридичної (правової) допомоги від 23 січня 2023 року.

Згідно пункту 1.1. вказаного договору Клієнт доручає, а АО приймає на себе зобов`язання надавати юридичну (правничу) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Пунктом 4.1 Договору №11/23 визначено, що винагорода за послуги, що надаються АО (далі - гонорар), визначається за згодою АО та Клієнта в межах 40 (сорока) відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточного року за годину роботи АО, якщо інший порядок розрахунків не зазначений в дорученні (угоді) до даного договору.

На підставі Договору№11/23 про надання юридичної (правової) допомоги від 23 січня 2023 року адвокатським об`єднанням «Вектор права» видано адвокату Венерській Г.І. Ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1057504 від 22 лютого 2023 року на представництво інтересів ФОП ОСОБА_1 у Чернівецькому окружному адміністративному суді.

Відповідно до Звіту (Акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом цієї справи від 15 травня 2023 року позивачу були надані такі види правничої допомоги:

- 23.01.2023 - консультація клієнта в офісі щодо оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, на що витрачено 00:30 год.;

- 23.01.2023 підготовка адвокатського запиту №05/23 від 23.01.2023 року 00.20 год;

- 22.02.2023 визначення правової позиції щодо оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, на що витрачено 00:30 год.;

- 22.02.2023 підготовка позовної заяви про скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, на що витрачено 02:00 год.;

- 22.02.2023 підготовка клопотання про виклик свідків, на що витрачено 00:10 год.;

- 28.03.2023 підготовка та участь у судовому засіданні, на що витрачено 00:45 год.;

- 18.04.2023 підготовка та участь у судовому засіданні, на що витрачено 00:45 год.;

- 20.04.2023 підготовка відповіді на відзив, на що витрачено 00:30 год.;

- 16.05.2023 підготовка та участь у судовому засіданні, на що витрачено 00:30 год.

Всього до оплати вказано суму - 16080,00 грн, витрачено часу - 06:00 год.

На підтвердження здійснення оплати за надані юридичні послуги в матеріалах справи наявні: меморіальні ордери від 27 січня 2023 року та 10 лютого 2023 року на суму 5000,00 грн та 2067,00 грн відповідно, а також квитанція від 15 травня 2023 року на суму 5816,00 грн.

Проаналізувавши наведені вище документи окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку, що такими підтверджується сплата позивачем адвокату коштів у розмірі 12883,00 грн за надання правової допомоги у цій справі згідно Договору №11/23.

Тому, безпідставними є твердження позивача про понесення ним витрат за надання професійної правничої допомоги у цій справі саме у розмірі 16080,00 грн, які він і просить суд стягнути з відповідача на свою користь.

Водночас суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.

У цій справі суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, та беручи до уваги приписи частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого:

-дана справа відноситься до справ незначної складності;

-позов носить незначний майновий характер;

-справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.

При цьому суд зазначає, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі №200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім цього, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд вважає, що такі види правничої допомоги як консультація клієнта в офісі щодо оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, підготовка адвокатського запиту, визначення правової позиції щодо оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу і є тими логічними та необхідними діями, які передують написанню позовної заяви та фактично входять до процесу підготовки та подання позову до суду, за що в даному випадку позивачем було сплачено адвокату 5360,00 грн (02.00 год х 2680,00 грн одна година роботи адвоката).

Щодо таких видів правничої допомоги, включених до Звіту (Акту) від 15 травня 2023 року, як підготовка клопотання про виклик свідків та відповіді на відзив, підготовка та участь у судових засіданнях, то варто зазначити, що зміст відповіді на відзив не суттєво відрізняється від поданої позовної заяви та фактично містить ті ж самі доводи в обґрунтування заявлених вимог. До того ж, підготовка відповіді на відзив і клопотання про виклик свідків не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи. При цьому підготовка і подання указаних процесуальних документів було не обов`язковим, адже подання таких згідно приписів Кодексу адміністративного судочинства України є правом, а не обов`язком сторони. Також суду не доведено, у чому саме полягала підготовка адвоката до участі у судових засіданнях, при тому, що його участь у таких не визнавалася судом обов`язковою.

Враховуючи викладене, суд вважає, що кошти, сплачені за указані вище види правничої допомоги, не підлягають стягненню з відповідача як витрати на професійну правничу допомогу у цій справі. Сплата позивачем адвокату коштів за указані види правничої допомоги була недоцільною й необов`язковою.

Зазначене не є співмірним з виконаними роботами зважаючи і на незначну складність даної справи.

Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів відповідача у поданих запереченнях про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16080,00 грн.

Тому, наявні підстави для зменшення суми витрат на оплату правничої допомоги адвоката у цій справі.

Враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу у цій справі лише у розмірі 5360,00 грн як витрати за підготовку позовної заяви, на що згідно Звіту (Акту) від 15 травня 2023 року витрачено 02:00 год. (02.00 год х 2680,00 грн одна година роботи адвоката).

Названі види правничої допомоги у даній справі дійсно були фактичними та неминучими і визнаються судом обґрунтованими.

Керуючись статтями 132, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Відділу Державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті Пономаренка В.В. №352507 від 10 січня 2023 року про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області) на користь ФОП ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2684 грн 00 коп.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області) на користь ФОП ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5360 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 01 червня 2023 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті (проспект Перемоги, 14, м. Київ, 01135, ) в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області (вул. Руська, 248-У, м. Чернівці, 58000).

Суддя О.П. Лелюк