Справа № 160/10614/23
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 червня 2023 року Справа № 160/10614/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рябчук О.С., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

17 травня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень щомісячно починаючи з 25 листопада 2022 року по 13 березня 2023 року;

- зобов`язати Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно починаючи з 25 листопада 2022 року по 13 березня 2023 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року задоволено заяву судді Ніколайчук С.В. про самовідвід та справу № 160/10614/23 передано для здійснення розподілу між суддями.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 261д від 24.05.2023 року призначено повторний автоматизований розподіл адміністративної справи № 160/10614/23.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з невідповідністю позову вимогам Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачу запропоновано усунути недоліки позову протягом 10-ти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Копію ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 р. надіслано позивачу на його електронну адресу та отримано 31.05.2023 р.

01.06.2023 р. від позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначив наступне. Порушення щодо не виплати додаткової винагороди є триваючим порушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг позовних вимог лише з припиненням такого порушення. Крім того, строк, встановлений ст. 233КЗпП України є спеціальною позовною давністю. Також позивач посилався на запровадження на всій території України карантину, що є безумовною підставою для продовження строків, встановлених ст. 233КЗпП України. Додатково позивач зазначив, що чекав ухвалення Верховним Судом рішення в аналогічній справі № 260/3564/22, яке було винесене 06.04.2023 р.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлена вимога щодо нарахування та виплати йому відповідачем додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень щомісячно, починаючи з 25 листопада 2022 року по 13 березня 2023 року.

В період до 18.07.2022 ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначалось, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, з 19.07.2022 ст. 233 КЗпП України не містить зазначеної норми.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За приписами ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже, відповідно до чинного нормативно-правового регулювання на момент звернення до суду з цим позовом, у спорах, пов`язаних з прийняттям на публічну службу, її проходженням, звільненням з публічної служби, у тому числі щодо спорів про належні до виплати суми заробітної плати (грошового забезпечення) та інші виплати, пов`язані з проходженням публічної служби, встановлюється місячний строк.

При цьому, суд вважає помилковими посилання позивача на положення статті 233 КЗпП, як норми, що підлягає застосуванню до спірних відносин, оскільки вимога про нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди є публічно-правовим спором, а ч.5 ст. 122 КАС України є спеціальною нормою, що регулює спірні відносини.

Згідно з положеннями статті 122 КАС України початок строку звернення з позовом до суду визначено альтернативно - це день, коли особа: 1) дізналася або 2) повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зазвичай ці два моменти збігаються, але це не обов`язково. Тому при визначенні початку цього строку передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналася про наявність відповідного порушення. Йдеться не про те, коли особа з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність.

Слід зазначити й те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24.02.2021 року у справі №800/30/17 (99901/328/18) зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Позивач не міг не знати в день отримання грошового забезпечення (заробітної плати), що виплачувалося йому в кінці відповідного місяця про порушене право, а саме, не нарахування та не виплату відповідачем йому додаткової винагороди, запровадженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за період з 25.11.2022 р. по 13.03.2023 р.

При цьому, суд зауважує, що зміни до ст. 233 КЗпП України є загальнодоступними і обізнаність особи про них залежить виключно від такої особи, а тому ці зміни не є об`єктивно непереборною обставиною, яка б могла вплинути на можливість звернення до суду з позовом.

Позов подано до суду 17.05.2023 р.

Отже, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України строк, для позивача станом на дату звернення до суду із цим позовом сплив.

Посилання позивача на те, що він не мав змоги визначити остаточний обсяг позовних вимог суд вважає безпідставними, оскільки грошове забезпечення (заробітна плата) виплачувалася позивачу в кінці відповідного місяця, а тому обізнаність про складові такого забезпечення залежало виключно від бажання особи, яка його отримує.

Доводи позивача стосовно не звернення до суду до ухвалення рішення в аналогічній справі № 260/3564/22 не враховуються судом.

Справи № 160/10614/23 та № 260/3564/22 не є типовими, оскільки у цих справах різні відповідачі.

Крім того, рішення Верховного Суду справі № 260/3564/22 від 06.04.2023 р. не набрало законної сили. Ухвалою від 09.05.2023 р. Великою Палатою Верховного Суду відкрито апеляційне провадження.

Крім того, положення Кодексу адміністративного судочинства України не ставлять звернення до суду в залежність від винесення Верховним Судом рішення у зразковій справі.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст.8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

При цьому, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Суд зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фогарді проти Сполученого Королівства» право доступу до суду не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням; вони дозволені тому, що право доступу до суду, в силу своєї природи, потребує регулювання з боку держави.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інш. Проти Великобританії рішення від 22.10.1996р., Девеер проти Бельгії рішення від 27.02.1980р.).

Згідно з ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Право на звернення до суду може бути обмежене законом, зокрема у такий спосіб, як встановлення законом строку для звернення до адміністративного суду. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження обмежувальних строків для звернення до адміністративного суду обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного особою, яка звернулася з адміністративним позовом, має першочергове значення, тобто передує встановленню обставин, від яких залежить результат вирішення спору.

Будь-яких інших поважних причин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, позивачем не вказано.

За таких обставин, суд вважає, що підстави, зазначені позивачем у заяві щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду із даним позовом, не є поважними, тому заява позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з п.9 ч.4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя повертає позовну заяву у випадках, передбачених частиною 2 ст. 123 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовну заяву ОСОБА_1 слід повернути позивачеві.

Керуючись ст.ст. 169, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу ОСОБА_1 .

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала про повернення позовної заяви може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук