Справа № 440/4510/19
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 травня 2023 року

м. Київ

справа №440/4510/19

адміністративне провадження № Зв/990/11/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Жука А.В., Мартинюк Н.М.,

секретаря судового засідання: Лук`яненко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Чолан Т.А.

представника відповідача Васківнюка С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за заявою ОСОБА_1

про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі №440/4510/19 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

I. РУХ СПРАВИ

1. У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1167ц від 22 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 23 жовтня 2019 року;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 23 жовтня 2019 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначив про незаконність звільнення, яка на його думку, полягає у тому, що оскаржуваний наказ про звільнення містив посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». У той же час норма, що міститься у вказаному пункті Закону, передбачає підставу звільнення прокурора з посади: реорганізація, ліквідація органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Жодна з передбачених згаданою нормою подій у спірних правовідносинах не мала місця. Не містить вказівки на будь-яку з цих подій (реорганізація, ліквідація чи скорочення кількості прокурорів) й оскаржуваний наказ. Ліквідації чи перетворення Генеральної прокуратури України як юридичної особи не відбувалося. Скорочення штату прокурорів Генеральної прокуратури України не відбувалося.

3. Також позивач вказував, що оскаржуваним наказом його було звільнено, з-поміж іншого, з адміністративної посади. Стаття 41 Закону України «Про прокуратуру» містить вичерпний перелік підстав, за яких прокурора може бути звільнено з адміністративної посади. Проте жодна з цих підстав не існувала, а тому оскаржуваним наказом вимоги статті 41 Закону України «Про прокуратуру» порушені.

4. Позивач заперечував можливість застосування у випадку його звільнення підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113). Стверджував при цьому, що застосування такої норми було б можливим тільки за умови настання події, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»: реорганізація, ліквідація органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

5. Вважає незаконною й такою, що порушує його права, вимогу Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 221 від 03 жовтня 2019 року (далі - Порядок № 221), надавати заяву про згоду на звільнення в разі неуспішного проходження атестації та погоджуватися на застосування в ході співбесіди з атестаційною комісією інформації анонімного походження без додаткового офіційного підтвердження. Повідомив, що заяву про таку згоду за формою, що передбачена Порядком проходження прокурорами атестації, він не написав, оскільки форму цієї заяви вважав для себе неприйнятною. Заяву про наміри пройти атестацію за іншою формою було заборонено приймати кадровим підрозділам органів прокуратури. Можливе застосування щодо себе інформації анонімного походження без додаткового офіційного підтвердження вважав дискримінацією та порушенням конституційних засад трудових прав, необґрунтованим та надмірним втручанням в своє приватне життя.

6. Таким чином позивач вважав, що його звільнення відбулося з порушенням Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», статей 40, 42, 42-1,49-2 Кодексу законів про працю України та не мало під собою належних підстав, оскільки фактично звільнення відбулося з ініціативи роботодавця без дотримання будь-яких гарантій трудових прав працівника.

7. У зв`язку з незаконністю звільнення підлягають також задоволенню і похідні позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

8. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року, позов задоволено:

- наказ Генеральної прокуратури України № 1167ц від 22 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури України - визнано протиправним та скасовано;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури України з 23 жовтня 2019 року;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2019 року по 29 травня 2020 року включно у загальній сумі 310 661,36 грн.

9. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивач не подав заяви про намір пройти атестацію, то норма, викладена в підпункті 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, повинна бути поширена на нього.

10. Однак у підпункті 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ є відсилка на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, який встановлює як підставу для звільнення прокурора юридичний факт ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

11. Таким чином, на думку судів попередніх інстанцій, посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII в нормі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX вказує на обов`язкову необхідність сукупності двох юридичних фактів для прийняття рішення про звільнення, а саме: неподання заяви про переведення та про намір пройти атестацію та ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення частини кількості прокурорів органу прокуратури.

12. Суд вказав, що правонаступництво Офісу Генерального прокурора за Генеральною прокуратурою України може мати місце тільки у разі ліквідації/реорганізації Генеральної прокуратури України. Однак в даному випадку ні реорганізація, ні ліквідація Генеральної прокуратури України, де був працевлаштований позивач, не відбувалася.

13. Відповідачем у цій справі невірно, без достатніх підстав застосовано щодо ОСОБА_1 норму підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, а приймаючи рішення про звільнення, відповідач діяв всупереч вимогам частини другої статті 19 Конституції України.

14. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, поновив позивача на посаді, яку він займав до звільнення, та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 310 661,36 грн (2 057,36 грн (середньоденна заробітна плата) х 151 день (кількість робочих днів вимушеного прогулу)), керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати №100.

15. Постановою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

16. Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд зазначав про те, що питання застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IХ за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом. Так, Верховний Суд, зауважував, що системний аналіз положень абзацу першого пункту 19 Закону № 113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

17. Позивач не подав Генеральному прокурору України у порядку, визначеному чинним законодавством заяву про переведення на відповідну посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, яка б містила відомості про його намір пройти атестацію, його згоду на обробку персональних даних та на застосування процедур і умов проведення атестації, тобто не скористався наданим Законом правом бути переведеним на відповідну посаду з дотриманням встановленої процедури.

18. Законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неподання заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.

19. Відтак, зважаючи на вже висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII у зіставленні з підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ, колегія суддів у вимірі встановлених обставин цієї справи і порушених відповідачем у касаційній скарзі питань констатувала, що неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію є підставою для звільнення прокурора з посади відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

II. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

20. 23 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з заявою про перегляд постанови Верховного Суду від 29 листопада 2022 року за виключними обставинами з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

21. Заява обґрунтована тим, що Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року (надалі - Рішення № 1-р(ІІ)/2023) визнано неконституційним пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX.

22. Пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX до моменту визнання його неконституційним був викладений у такій редакції: «З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»».

23. Конституційний Суд України, визнаючи неконституційним пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, який унормовує відносини з попередження прокурорів про можливе майбутнє звільнення з посади, дійшов наступних висновків:

- оспорюваний припис Закону № 113-ІХ є одним із складників спеціального порядку звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших прокурорів з посад;

- оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_2 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема, у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону № 113-ІХ Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень;

- оспорюваний припис Закону № 113-ІХ є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України;

- оцінюючи юридичну визначеність оспорюваного припису Закону № 113-ІХ, Конституційний Суд України бере до уваги, що його слід застосувати в посутньому зв`язку з приписами пунктів 7 та 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин);

- суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону № 113-ІХ, не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії;

- оспорюваний припис Закону № 113-ІХ не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом» у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

24. Верховний Суд у оскаржуваній постанові від 29 листопада 2022 року робить висновок про те, що позивач, не подавши заяви, «не скористався наданим законом правом бути переведеним», а Конституційний Суд України резюмує, що норма про попередження про «можливе майбутнє звільнення» (пункт 6 розділу ІІ Закону № 113-ІХ) не відповідає низці норм Основного Закону України.

25. Відтак, заявник вважає, що Верховний Суд при ухваленні оскаржуваної постанови у порушення вимог статті 7 КАС України застосував очевидно неконституційний припис закону - пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, хоча мав можливість, дотримуючись принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Основного Закону України, застосувати при вирішенні цього спору норми прямої дії та не застосовувати цей пункт Закону № 113-ІХ.

26. Також звертає увагу на те, що на час винесення оскаржуваної постанови було чинним Рішення Конституційного Суду від 21 липня 2021 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (справа № 3-107/2020(221/20).

27. Верховний Суд не звернув увагу на суттєву ваду Закону № 113-ІХ (зміст закону не відповідає його назві) та застосував її положення. Сама наявність можливості неоднаково тлумачити та застосовувати норми свідчить про невідповідність Закону № 113-ІХ критерію «якості», правову невизначеність, відсутність чіткого алгоритму у правозастосуванні норм, які містяться у другому розділі Закону № 113-ІХ.

28. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що його звільнено з посади та органів прокуратури Генеральним прокурором виключно через неподання заяви про «переведення» до Офісу Генерального прокурора, який не є «новоствореним органом», факт перейменування визнано відповідачем. Жодних процедур звільнення з посади до нього не було застосовано, не попереджено про звільнення. Роботодавець обмежився винесенням наказу про звільнення, не зазначивши у ньому навіть причини (обґрунтування). З огляду на це він не мав можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки застосування правових норм, передбачених розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, спланувати свої подальші дії.

29. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини звільнення працівника з роботи, у тому числі з посад публічної служби, визнано однозначним втручанням у право на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

30. Просить скасувати постанову Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі №440/4510/19 про відмову у задоволенні позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Залишити в силі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року.

31. Ухвалою від 28 березня 2023 року Верховний Суд відкрив провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі №440/4510/19.

32. Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2023 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні 20 квітня 2023 року о 16:00 год.

33. 12 квітня 2023 року зареєстровано відзив Офісу Генерального прокурора на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якому вказував на її безпідставність та необґрунтованість.

34. Звертав увагу на те, що у пункті 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України вказав, що положення пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

35. Позивача було звільнено з посади та органів прокуратури не у відповідності до Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва, а відповідно до Закону № 113-ІХ, який визначає першочергові заходи із реформування органів прокуратури, та є спеціальним законом у спірних правовідносинах і підставою для звільнення позивача стало рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не ліквідація, реорганізація органу прокуратури та скорочення кількості працівників.

36. Зауважує про помилковість твердження позивача про те, що у зв`язку з відсутністю ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду, відсутні і підстави для звільнення відповідно до пункту 9 частини першої статі 51 Закону №1697-VII, оскільки юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі вказаного пункту, в даному випадку є неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення, а тому його і не було попереджено про можливе майбутнє звільнення відповідно до статті 49-2 КЗпП України, так як у разі подання заяви та успішного проходження атестації позивача було би переведено до Офісу Генерального прокурора про що він достеменно знав, так як позивач є юристом з тривалим досвідом роботи в органах прокуратури та має достатньо знань та умінь для розуміння Закону №113-ІХ та наслідків невиконання чи неналежного виконання вимог закону.

37. На час вирішення спірних правовідносин та ухвалення оскаржуваної постанови положення пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ були чинними та підлягали застосуванню.

38. 19 квітня 2023 року заявник у порядку статті 44 КАС України надав додаткові пояснення, які просив врахувати. Зазначав про те, що всупереч вимогам Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод його було звільнено за відсутності законних підстав, а виключно на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ з посиланням у наказі також на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (без настання жодної з подій, які є змістовним наповненням цієї норми), втручання у права здійснено на підставі неякісного закону (Закон № 113-ІХ). Підкреслював те, що Верховний Суд при винесенні оскаржуваної постанови від 29 листопада 2022 року не перевірив чи сумісні наслідки наведеного ним тлумачення та застосування правових норм, передбачених пунктами 6, 10, 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ, а також пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, скасувавши законні, обґрунтовані та такі, що відповідають положенням, викладеним у рішеннях Європейського суду з прав людини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах справи №440/4510/19.

39. Зазначена у Рішенні Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-107/2020 (за скаргою ОСОБА_3 ) правова позиція давала підстави Верховному Суду для незастосування в межах справи № 440/4510/19 при ухваленні оскаржуваної постанови від 29 листопада 2022 року пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ через очевидну суперечність Конституції установленого Законом №113-ІХ порядку звільнення прокурорів у частині попередження їх про можливе майбутнє звільнення.

40. У судовому засіданні 25 травня 2023 року позивач та його представник надали пояснення щодо поданої заяви, а представник відповідача свої заперечення щодо такої заяви.

III. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

41. Положеннями частини першої статті 361 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

42. Частиною шостою статті 361 КАС України визначено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

43. Відповідно до частин першої та другої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

44. Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

45. У спірному випадку постановою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року, яку просить переглянути заявник у зв`язку з виключними обставинами, скасовано рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року, ухвалено у справі нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

46. Тобто, постанова Верховного Суду від 29 листопада 2022 року є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно воно не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може бути переглянуто за виключними обставинами.

47. Такої правової позиції притримується Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постановах від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 та від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18.

48. Також колегія суддів зауважує, що згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

49. Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

50. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №4819/49/19 зазначено, що аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

51. Також із посиланням на пункт 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18 Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

52. Рішенням Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX.

53. У пункті 2 резолютивної частини Рішення зазначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

54. Оскільки на час прийняття Верховним Судом постанови від 29 листопада 2022 року у справі №440/4510/19 норма пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX була чинною, то вона підлягала врахуванню та застосуванню, що і було правомірно зроблено судом. Дія рішення Конституційного Суду України не може поширюватися на спірні правовідносини у справі №440/4510/19 з огляду на їх закінчення до його ухвалення.

55. Враховуючи те, що Рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення), колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинам.

56. У своїй заяві ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування Верховним Судом норм матеріального права та ненадання оцінки його доводам касаційної скарги щодо невідповідності критеріям «якості» положень Закону № 113-ІХ. Проте таке зауваження не є підставою, за якою частина п`ята статті 361 КАС України допускає перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами.

57. Водночас безпідставними є і доводи заявника щодо неврахування висновків Конституційного Суду України у справі № 3-107/2020(221/20) за конституційною скаргою ОСОБА_3 під час розгляду касаційної скарги Офісу Генерального прокурора на рішення судів попередніх інстанцій у справі № 440/4510/19. Оскільки в судах першої та апеляційної інстанцій позивач не вказував на неконституційність положень пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX з урахуванням Рішення Конституційного Суду України у справі № 3-107/2020(221/20), то таким доводам не могло бути надано оцінку судом касаційної інстанції.

58. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

59. Частиною першою статті 369 КАС України визначено, що у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Постанову Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі №440/4510/19 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 травня 2023 року.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

А.В. Жук

Н.М. Мартинюк,

Судді Верховного Суду