Справа № 520/6713/2020
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 р.Справа № 520/6713/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 у справі № 520/6713/2020

за позовом ОСОБА_1

до Харківської обласної прокуратури , Прокуратури Харківської області , Офісу Генерального прокурора третя особа: Прокурор Харківської області

про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення №166 від 02.04.2020 Кадрової комісії №2 Офісу Генерального прокурора «Про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою», ухвалене щодо ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Харківської області від 30.04.2020 № 853к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Харківської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Харківської області або на рівнозначній посаді в прокуратурі Харківської області з поновленням усіх прав, пов`язаних з цією посадою та в органах прокуратури з 04 травня 2020 року;

- зобов`язати прокуратуру Харківської області внести виправлення до трудової книжки ОСОБА_1 стосовно незаконного звільнення;

- стягнути з прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 04 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітку, що підлягає виплаті за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2020 позов задоволено частково.

Скасовано рішення №166 від 02.04.2020 Кадрової комісії №2 Офісу Генерального прокурора «Про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою», ухвалене щодо ОСОБА_1 .

Скасовано наказ прокурора Харківської області від 30.04.2020 № 853к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Харківської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 05 травня 2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Харківської області з 05 травня 2020 року.

Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.05.2020 по 21.10.2020 у розмірі 169 065, 00 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

За наслідками апеляційного перегляду, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2020 року по справі № 520/6713/2020 скасовано.

Прийнято постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Харківської області, Харківської обласної прокуратури третя особа Прокурор Харківської області про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді наведені у статті 51 Закону № 1697-VII.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, зазначив, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.

Таким чином, в даному випадку юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" є не завершення процесу ліквідації, реорганізації чи процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події зумовленою наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором прокуратури Харківської області ОСОБА_1 .

Суд врахував, що позивач, подаючи 10 жовтня 2019 року заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, цілком і повністю був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення із підстав, передбачених Законом №113-IX. В іншому випадку, позивач мав повне право відмовитись від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого останнім зроблено не було.

Оскільки ОСОБА_1 у визначений день, час та місце складання іспиту не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяву про перенесення дати іспиту до комісії не надав, кадрова комісія правомірно зафіксувала факт відсутності позивача та відповідно до пунктів 13,17 розділу ІІ Закону №113- ІХ, пункту 11 розділу І пункту 1 розділу ІІ Порядку прийняла рішення про неуспішне проходження ним атестації, що в свою чергу, свідчило про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

02.04.2023 до Другого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 року у справі № 520/6713/2020 за виключними обставинами з підстави, передбаченої п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України.

Приводом для звернення до суду з цією заявою є рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора).

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на питання, порушені у конституційній скарзі її автора (щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, згідно з яким: «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), дійшов таких висновків: (1) оспорюваний припис Закону № 113-IX є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 1311 Конституції України; (2) оспорюваний припис Закону № 113-IX не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом» у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

На думку заявника, наведене дає підстави, вважати, що останнього не попередили про майбутнє звільнення з посади, а видаючи спірні накази відповідачі застосували неконституційне положення Закону № 113-IX.

При вирішенні справи судом апеляційної інстанції також був застосований пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, який рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 визнаний неконституційним.

У зв`язку з вищенаведеним просить переглянути постанову суду апеляційної інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні апеляційних скарг Харківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора та задовольнити позов в повному обсязі.

Офіс Генерального прокурора (далі відповідач 1) надіслав відзив на заяву позивача, у якому просить відмовити у задоволенні заяви про перегляд постанови Другого апеляційного адміністративного суду у цій справі за виключними обставинами.

Зазначає, що позивач погодився пройти атестацію і йому були відомі наслідки неуспішного її проходження. Натомість, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивної дії і змінює законодавче регулювання лише для тих правовідносин, які виникнуть після ухвалення цього рішення, та не може застосовуватися до правовідносин, які виникли до його прийняття.

Харківська обласна прокуратура, Прокуратура Харківської області (далі відповідачі 2, 3) не надали відзиви на заяву позивача.

Відповідно до ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши заяву позивача, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

За ч. 6 ст. 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (ч. 2 ст. 365 КАС України).

Колегія суддів зауважує, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала це питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами з вказаної нормативної підстави.

У постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у цьому зв`язку висловила позицію, за якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. У тій самій постанові значиться також, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення суду першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічну позицію щодо застосування приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підтримала в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі № 140/2217/19 та в ухвалі від 22 грудня 2022 року у справі № 805/1312/16-а.

Такий самий підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяви про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справі № 600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року).

Крім того, дещо схожий підхід до перегляду судових рішень за виключними обставинами з мотивів встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи раніше висловила також Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19.

З уваги на текстуальний виклад п. 1 ч. 1 ст. 459 КПК України (в якому немає застереження «якщо рішення суду ще не виконане») - на підставі якого у справі № 4819/49/19 і розглядалося питання про можливість перегляду остаточного судового рішення за виключними обставинами - цій постанові акцентується на тому, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Тож дотримуючись окресленої правової позиції Верховного Суду щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, колегія суддів у цій справі виходить з того, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 року у справі № 520/6713/2020 щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Також Суд зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Тобто, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Як наслідок, Суд зазначає, що Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023, яким п. 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, визнано неконституційним, втрачає чинність з дня його ухвалення Конституційним Судом.

Встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах від 17.05.2023 у справі № 160/23358/21, від 18.05.2023 у справі № 200/15948/21, від 23.05.2023 у справі № 640/23420/19.

Також колегія суддів зауважує, що аналіз змісту Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)2023 свідчить, що пункт 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX призвів до невизначеності у прокурорів щодо наслідків подання чи неподання заяви про проходження атестації, відповідно неподання такої заяви не могло слугувати належною підставою для звільнення прокурора.

У даному випадку, позивач подав заяву про проходження атестації, однак був звільнений у зв`язку із неуспішним її проходженням.

При цьому, пп. 2 п. 19 р. ІІ Закону №113-IX, який фактично слугував підставою для звільнення позивача неконституційним не визнавався.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За ч. 1 ст. 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 року у справі № 520/6713/2020.

Керуючись ст.ст. 242, 328, 329, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 по справі № 520/6713/2020.

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 по справі № 520/6713/2020 - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Русанова В.Б.
Судді Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали складено 31.05.2023 року