Справа № 420/5272/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5272/23
У Х В А Л А

31 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши питання про поновлення строку звернення до суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою від 20.03.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/5272/23 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та виклику сторін.

Ухвалою від 12.04.2023 року суд ухвалив розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду проводити в порядку загального позовного провадження та призначив по справі підготовче засідання на 10 травня 2023 р. - 10:00 год.

У зв`язку з находженням головуючої судді Лебедєвої Г.В. у відпустці, розгляд справи відкладено на 31.05.2023 року.

В судове засідання призначене на 31.05.2023 року з`явилися представники сторін.

Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року по справі №420/5459/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №1932к від 24.10.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністрацій посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області;

- стягнуто із прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1024,50 грн;

- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 року по справі №420/5459/19 стягнуто із Прокуратури Одеської області (вул.Пушкінська,3, м.Одеса, 65026, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2019 року по 05.07.2022р., виходячи із середньоденного розміру заробітку 1024,50 грн. у сумі 1079823,00 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023 року апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року змінити, виклавши в його резолютивній частині період вимушеного прогулу та загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у наступній редакції: з 17.08.2019 року по 27.02.2020 року у сумі 199777,50 грн. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.. В іншій частині додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

05 липня 2022 року наказом Керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області з 25.10.2017 року.

Несвоєчасне виконання рішення суду стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України ( в редакції чинній на час поновлення позивача на посаді) визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 236 КЗпП України (в редакції, на час звільнення позивача та поновлення на посаді), не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.08.2022 року у справі № 560/7496/20 від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, оскільки відсутнє порушення позивачем визначеного законом строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Керуючись статтями 121, ч. 14 ст. 171, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені клопотання про поновлення пропущеного строку.

Призначити по справі підготовче засідання на 07 червня 2023 р. - 12:15 год., яке відбудеться в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду за адресою: вул. Фонтанська дорога, 14, м. Одеса.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Лебедєва