Справа № 580/4781/22
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4781/22 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 29.09.2022 включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 29.09.2022 включно виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують даті звільнення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 26.10.2015 по 31.01.2018 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу начальника Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" від 31.01.2018 №35-ос позивача з 31.01.2018 звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі №320/2768/21 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.12.2015 по 31.01.2018 включно, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.

На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі №320/2768/21 відповідачем 30.09.2022 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 80 444,08 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

З урахуванням викладених обставин, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що у зв`язку з невиплатою відповідачем належних позивачу сум при звільнені, остання набула право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 29.09.2022 включно.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з пунктом 17 часини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.

Так, у постановах від 15.03.2019 у справі № 814/2594/16, від 07.08.2019 у справі № 820/5122/17, від 16.04.2020 у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення статті 116, 117 КЗпП.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.04.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Положеннями статті 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Як раніше зазначалося, між сторонами існував спір щодо виплати індексації грошового забезпечення, яким рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі №320/2768/21 вирішено на користь позивача, а фактична виплата коштів відбулася 30.09.2022.

Відповідач наполягає на тому, що положення статті 117 КЗпП не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені на виконання судового рішення, а не як суми виплат, які належали їй при звільненні.

Разом з тим, стягнення індексації грошового забезпечення саме на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати позивачу на день її звільнення зі служби.

Надаючи оцінку вказаним доводам скаржника колегія суддів враховує також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно якої якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в частині першій статті КЗпП. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, яка полягає у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, в порядку, визначеному статтею 117 КЗпП.

Так, станом на час здійснення із позивачем розрахунку стаття 117 КЗпП діяла у редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 (набрав чинності 19.07.2022), та передбачала, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відтак, із набранням чинності Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 законодавець обмежив шістьма місяцями період затримки розрахунку, за який працівнику може бути відшкодований середній заробіток.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11.08.2021 по справі № 821/2093/16, Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

На переконання колегії суддів, підхід законодавця, застосований із прийняттям Закону України № 2352-IX від 01.07.2022, у повній мірі відповідає наведеним правовим позиціям (критеріям) Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності обмеження розміру відшкодування середнього заробітку, що висловлювався нею за попереднього правового регулювання, у якому період відшкодування не обмежувався певним строком та визначався лише як проміжок часу між днем звільнення та днем фактичного проведення виплат усіх належних при звільненні сум.

Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно вказав про необхідність здійснення відшкодування за весь період затримки розрахунку, оскільки такий період підлягав обмеженню шістьма місяцями, тобто з 01.02.2018 по 01.08.2018.

Посилання скаржника на те, що вимоги про відшкодування середнього заробітку позивачем не були заявлені у межах спору, що розглядався у справі №320/2768/21, колегія суддів відхиляє, оскільки наведене не позбавляє права позивача звернутися до суду із такими вимогами, подавши окремий позов, що і розглядається у даній справі.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову повністю.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Змінити рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 замінивши у резолютивній частині кінцеву дату періоду нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.09.2022 на 01.08.2018.

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких