Справа № 200/17006/21
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року справа №200/17006/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року у справі № 200/17006/21 (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом Меламеда Вадима Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та рішення, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії та скасувати рішення, про яке повідомлено в листі від 09.11.2021 року вих. № 17370-17575/М-15/8-0500/21, щодо відмови у призначенні пенсії; зобов`язати призначити пенсію за віком з 17.03.2020 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; стягнути 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.11.2022 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії ГУПФУ в Донецькій області щодо відмови у призначенні пенсії позивачу, викладеної в листі від 09.11.2021 року вих. № 17370-17575/М-15/8-0500/21;

- зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 17.03.2020 року про призначення пенсії за віком із застосуванням правової позиції суду викладеної в рішенні;

- стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 3000 грн.;

- в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначив, що в порушення вимог Порядку № 22-1 документи про призначення пенсії надіслано поштою; документи, які повинні бути подано в оригіналах, подано в копіях; відсутні будь-які документи, що підтверджують проживання позивача на території України.

Щодо моральної шкоди, посилаючись на ст. 8 Закону № 2262, ст.ст. 23, 116 Бюджетного кодексу України, апелянт вважає, що в цій частині вимог необхідно залучити співвідповідача орган державної казначейської служби України.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина СРСР для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 14.04.1992 року (дійсний до 1997 року), постійне проживання на території Ізраїлю підтверджується посвідченням особи держави Ізраїль (МВС) № НОМЕР_3 від 29.12.2013 року (дійсне до 24.12.2023 року) (а.с.44-47).

Документи, що підтверджують останнє зареєстроване місце проживання позивача на території України, в матеріалах адміністративної справи відсутні.

На підставі листа Пенсійного фонду України від 31.03.2020 року №8441-8376/А-03/8-2800/20, адресованого Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України Донецької області, Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області та представнику позивача адвокату Меламеду В.Б., враховуючи останнє постійне місце проживання позивача в Україні у м. Єнакієве Донецької області, управлінням, визначеним для розгляду заяви позивача про призначення пенсії позивачу визначено Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях шляхом приєднання до головних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях за переліком згідно з додатком. Відповідно до зазначеного «Переліку територіальних органів Пенсійного фонду України, які реорганізуються шляхом приєднання» Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області приєднано до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що позивач постійно проживала на території України на момент проголошення незалежності України в 24.08.1991 року, тому набула громадянство України.

Для оформлення постійного проживання за кордоном позивач оформила зняття з реєстрації з останнього місця проживання та здала паспорт громадянина України, відповідно до Порядку розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном, затвердженим наказом Міністра закордонних справ України № 201 від 22/11/1999 р та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 грудня 1999 року за №903/4196. Замість паспорту громадянина України Позивачка отримала паспорт СССР для виїзду за кордон.

18.06.1992 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Представник позивача 17.03.2020 року звернувся до Пенсійного Фонду України відносно передачі заяви про призначення пенсії уповноваженому управлінню для розгляду по суті.

Відповідно до листа Пенсійного фонду України від 31.03.2020 вих. № 8441- 8376/А-03/8-2800/20 Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області визначене уповноваженим для розгляду особистої заяви позивача про призначення пенсії, заяву позивача про призначення пенсії з доданими документами направлено до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області для розгляду по суті та прийняття рішення.

Представником позивача за дорученням 03.07.2020 року подано до Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заяву про призначення пенсії ОСОБА_1 , з наданням оригіналів документів для їх огляду та засвідчення копій, як вказано у супровідному листі від 03.07.2020 вих. №1610, з проханням прийняти заяву та документи для призначення пенсії ОСОБА_1 та передати їх за належністю до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Не отримавши відповіді на заяву позивача 26.10.2021 року представник заявника на підставі ордеру та виданої йому довіреності звернувся через електронний кабінет Порталу електронних послуг Пенсійного фонду України до відповідача з заявою щодо надання рішення стосовно розгляду заяви про призначення пенсії позивачу.

Листом ГУПФУ в Донецькій області від 09.11.2021 року 17370-17575/М-15/8-0500/2 повідомлено про відмову в призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав порушення Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 року, в частині надання документів про вік, стаж та заробітну плату в оригіналах, та інших документів засвідчених нотаріально, відсутність підстав розгляду документів Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України (дислокація в м. Бахмут), оскільки відсутні будь-які документи, що підтверджують місце проживання( реєстрацію) особи на території м. Бахмут та Бахмутського району.

Також, в листі зазначено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як громадянин України, згідно надісланих копій документів про вік та місце реєстрації (проживання) в період до 18.06.1992 року була зареєстрована АДРЕСА_1 та вибула на ПМЖ до держави Ізраїль, де на даний час зареєстрована та проживає.

Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції 27.12.2005 року за № 1566/11846 ( далі Порядок ) встановлено, що заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально безпосередньо до територіального органу Пенсійного фонду за місцем проживання (реєстрації) особи.

За документ, що засвідчує місце проживання особи приймаються паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування (пункт 2.22 Порядку). Згідно пункту 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію

Так як м. Єнакієве віднесено до населених пунктів, та території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (розпорядження КМУ № 1085від 07.11.2014 року), відповідно до Постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637 призначення пенсій за рахунок державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб, що підтверджуються довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затвердженим постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509.

Відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який затверджено постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509. Для призначення соціальних виплат, до яких відноситься в тому числі пенсії, особа, або її законний представник, подає відповідну заяву у відповідний орган, до заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал довідки. Крім того, угода між державою Україна та державою Ізраїль про соціальне забезпечення від 28.12.2012 на даний час не ратифікована (а.с. 39-41).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).

Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

За ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV) цей закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

За ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

За ст.1 Закону № 1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

За ч.ч. 1, 2, 4 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За ст. 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджено постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

За п.п. 1.1.-1.7 розділу І «Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії» Порядку № 22-1 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

Згідно п.п. 2.1, 2.9, 2.23 розділу ІІ «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи.

Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

За п. 3.3 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, надає: роз`яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій; у разі необхідності - бланки документів; допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії; у разі необхідності - допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення.

Згідно пп. 4.1 пункту 4 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

За п. 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Згідно п.п. 4.3., 4.7. Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

За ст.ст. 1, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються

За ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 Пічкур проти України від 07.02.2014.

За рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Кожен громадянин України, включно пенсіонер, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення визначає Закон України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі Закон № 2235-III).

Стаття 1 Закону № 2235-III визначає громадянство України як правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках, громадянина України як особу, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

За ст. 3 Закону № 2235-III громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно ст. 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

На виконання ували Донецького адміністративного суду від 20.12.2021 року листом Міністерства закордонних справ України № 71/36-530-1286 від 10.01.2022 року повідомлено, що згідно з реєстраційними базами відділу громадянства Департаменту консульської служби та даними закордонних дипломатичних установ України станом на 10 січня 2022 року відсутня інформація про звернення ОСОБА_1 з клопотанням про вихід з громадянства України, або оформлення подання про втрату нею громадянства України (а.с. 139).

Отже, належність позивача до громадянства України підтверджена матеріалами адміністративної справи.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Виходячи з правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може залежати від умови постійного проживання в Україні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 року у справі №182/1283/17, а також у постановах від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, від 19.09.2018 у справі № 766/1519/17 та від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а, від 08.08.2019 по справі № 414/2109/16-а, від 01.10.2019 у справі №804/3646/18, від 14.07.2020 у справі № 414/2108/16.

Водночас, особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі № 1058-IV і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року по справі № 425/2881/16-а.

За матеріалами справи представником позивача надано до суду нотаріально посвідчену (апостиль) копію посвідчення особи позивача, яка встановлює її особу та вік.

Щодо доводів відповідача про відсутність будь-яких документів, що підтверджують місце проживання (реєстрацію) особи на території України.

За матеріалами справи позивач на території України зареєстрована на тимчасово непідконтрольній території, а саме місті Єнакієве Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Питання призначення, поновлення пенсії тощо, особам які зареєстровані на тимчасово непідконтрольній території та мають статус внутрішньо переміщених осіб визначені спеціальним законодавством.

За ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Оскільки позивач виїхала на постійне місце проживання за кордон в 1992 році, вона не має статусу внутрішньо переміщеної особи, тому законодавство, що регламентує призначення та виплату пенсії позивачу застосуванню не підлягає.

Питання визначення органу уповноваженого на розгляд таких заяв, поданих особами, що зареєстровані на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей, але не мають статусу внутрішньо переміщеної особи законодавством про пенсійне забезпечення, у тому числі Порядком №22-1, не врегульовано.

Пенсійний фонд України в листі від 31.03.2020 вих. № 8441- 8376/А-03/8-2800/20 доручив розгляд звернення представника позивача В.Б. Меламеда по суті Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України Донецької області, правонаступником якого на теперішній час є відповідач та наголосив, що розгляд звернення здійснюється, відповідно до Порядку №22-1 (а.с. 101).

Такого висновку Пенсійний фонд України дійшов виходячи з того, що позивач до виїзду на постійне місце проживання проживала у м. Єнакієве Донецької області.

Отже, судом встановлено, що саме відповідачу в адміністративно-розпорядчому порядку доручено розгляд заяви позивача.

Також, з матеріалів адміністративної справи, а саме супровідного листа № 1610 від 03.07.2020 року, адресатом якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, суд встановив, що представником позивача підчас особистого звернення було надано останньому для передачі відповідачу за належністю пакет документів, до складу якого входив оригінал трудової книжки для ознайомлення та її копія.

За п. 2.23 Порядку № 22-1 у разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена або адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи, або органом, що призначає пенсію.

За п. 4.2. Порядку № 22-1 копія трудової книжки при прийманні документів має бути посвідчена органом, що призначає пенсію.

Саме з цією метою представник позивача особисто звернувся до органу ПФУ за місцем свого знаходження.

Суд вважає, що в такому випадку неприпустимо перекладати на позивача відповідальність за невиконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, особи яка не має безпосереднього відношення до спірних правовідносин, обов`язку щодо перевірки та завірення копій документів.

Водночас, відповідач, отримавши звернення представника позивача від 17.03.2020 року, заяву позивача про призначення пенсії та копії доданих до звернення документів всупереч пунктам 3.3, 4.2 Порядку № 22-1, не прийняв жодного рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії, та розглянув заяву у порядку Закону України «Про звернення громадян» надавши відповідь у формі листа від 09.11.2021 року №17370-17575-/М-15/8-0500/21 через 1,5 роки після звернення позивача за призначенням пенсії, чим порушив права та законні інтереси позивачки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 червня 2020 року у справі № 265/4170/17 та від 09 вересня 2021 року у справі № 160/12588/19.

Надаючи оцінку доводам відповідача відносно недостатності у позивача страхового стажу для призначення пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив їх з огляду на те, що заява позивача про призначення пенсії по суті відповідачем не розглядалась, а підрахунок стажу позивача здійснено вже підчас розгляду адміністративного позову судом.

Крім того суд першої інстанції, здійснюючи текстуальний аналіз наданого відповідачем розрахунку страхового стажу позивача від 13.06.2022 року, дійшов вірного висновку про його неінформативність, оскільки він не містить достатніх відомостей для надання йому правової оцінки та врахування підчас розгляду цієї справи.

Відповідачем з порушенням Порядку № 22-1 заява позивача про призначення пенсії по суті не розглядалась, ґрунтовна оцінка відомостей трудової книжки позивача відповідачем не здійснювалась, оскільки відповідач помилково дійшов висновку, що саме позивачем порушено порядок засвідчення копії трудової книжки.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправними дій ГУПФУ в Донецькій області щодо відмови у призначенні пенсії позивачу, викладеної в листі від 09.11.2021 року вих. № 17370-17575/М-15/8-0500/21; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 17.03.2020 року про призначення пенсії за віком із застосуванням правової позиції суду викладеної в рішенні.

Щодо моральної шкоди.

За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що узгоджується з правовим висновком в постанові Верховного суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14.

За висновком Верховного суду в постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17 адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

В постанові від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 Верховний суд зазначив, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Разом з тим, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції ґрунтовно виходив з того, що позивач є особою похилого віку (старше 80 років) та відпрацювала в Українській РСР понад 30 років, проте так і не отримала від держави належного соціального забезпечення у старості, поряд з цим, її заява про призначення пенсії за віком не була розглянута у встановленому законодавством порядку понад 1,5 роки.

Враховуючи гарантоване Конституцією України право на соціальне забезпечення у старості, яке не може бути в повному обсязі реалізоване позивачем через неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн.

В решті вимог рішення суду не оскаржене.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року у справі № 200/17006/21 за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та рішення, стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 31 травня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв