Справа № 120/2243/23
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2243/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

29 травня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та ухвалити постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення доказів.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 24 квітня 2023 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Підстави та порядок забезпечення доказів визначені статтею 114 КАС України. Відповідно до частин першої та другої згаданої норми суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Згідно із частиною першою статті 115 КАС України суд забезпечує докази допитом свідків, призначенням експертизи, витребуванням та оглядом доказів, у тому числі за місцем їх знаходження, забороною вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язанням вчинити певні дії щодо доказів.

Аналізуючи наведені положення КАС України у зіставленні з вимогами позивачка, колегія суддів вважає, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема, шляхом їх витребування призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №9901/845/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Отже, колегія суддів зазначає, що заявник повинен довести обґрунтованість своїх побоювань, що подача відповідних доказів стане згодом неможливою або ускладненою. Суд не може здійснити заходи по забезпеченню доказів лише на підставі нічим не обґрунтованих побоювань суб`єкта доказування.

Заявник зазначає, що ОСОБА_1 (далі - заявник) проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 . В квітні 2022 року під час виконання завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини та відсіччю збройної агресії Російської Федерації останнім отримано травму. За наслідками лікування та проходження ВЛК ОСОБА_1 визнано обмежено придатним до військової служби. Враховуючи наведені обставини заявник неодноразово звертався до військової частини НОМЕР_1 із рапортами про видання наказу про призначення службового розслідування та видання йому довідки про обставини травми. Однак, жодної інформації на вказані рапорти військовою частиною НОМЕР_1 не надано, що, в свою чергу, зумовило заявника звернутися з аналогічними запитами до Міністерства оборони України. За результатами розгляду запитів заявника, Міністерство направило їх для виконання військовій частині НОМЕР_1 . В підсумку військова частина надала відповідь від 08.11.2022 року, в якій зазначено, що, у зв`язку з несвоєчасним зверненням заявника до медичної служби з приводу отримання травми, службове розслідування не проводилось. Заявник також вказує, що 25.10.2022 ним подано скаргу до Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку, яка в подальшому переадресована до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку. 25.11.2022 року заявником отримано лист від військової частини НОМЕР_1 про розгляд звернення №1025 від 15.11.2022 року, в якому надано відповіді на його численні рапорти. Зокрема, у зазначеному листі вказано, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 16.10.2022 року №718 призначено службове розслідування. Водночас ані копії такого наказу, ані результати такого розслідування заявником не отримано. Також заявник звертає увагу на те, що 30.11.2022 року ним отримано відповідь Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, за результатами розгляду скарги на дії військової частини НОМЕР_1 , в якій зазначається про те, що в ході проведення службового розслідування був складений акт службового розслідування та наказ "Про підсумки службового розслідування" від 11.11.2022 року №898, яким встановлено,що травма заявника не визначена такою, що отримана безпосередньо під час здійснення заходів із забезпечення Національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії РФ. Таким чином, надання військовою частиною НОМЕР_1 08.11.2022 року відповіді із зазначенням про, те що службове розслідування на підставі рапорту заявника не проводилось, в той час як листом від 15.11.2022 року цією ж військовою частиною повідомлено, що розслідування ще проводиться, а в листі Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку від 17.11.2022 року вже зазначено про наявність акту службового розслідування та наказу "Про підсумки службового розслідування" від 11.11.2022 року № 898, свідчить про створення військовою частиною НОМЕР_1 перешкод в отриманні заявником документів за результатами службового розслідування випадку отримання ним травми під час захисту Батьківщини. На адвокатські запити з вимогою надати наказ про призначення службового розслідування та довідку за результатами такого розслідування, військовою частиною НОМЕР_1 відповідь досі не надана. Заявник зауважує, що задля захисту його прав та свобод необхідним буде скасування наказу "Про підсумки службового розслідування" від 11.11.2022 року №898, однак для цього потрібно здійснити дослідження даного наказу. З урахуванням наведеного та наявністю перешкод в отриманні документів, що повинні бути досліджені для написання позову на захист прав та свобод заявника, останній наполягає на вжитті заходів забезпечення доказів шляхом витребування у військової частини НОМЕР_1 матеріалів службового розслідування, призначеного наказом від 16.10.2022 року №718.

Дослідивши заяву заявника про забезпечення доказів, колегія суддів вважає, що вона не містить жодних посилань на ризики чи загрози того, що докази, про забезпечення яких порушує питання позивач, можуть бути утрачені чи їх подання стане згодом неможливим або утрудненим. Тобто зазначена заява про забезпечення доказів не відповідає критеріям, визначеним статтею 114 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу, що заявлені позивачем вимоги по суті є клопотанням про витребування доказів, а отже, під час розгляду справи суд не позбавлений права витребувати у сторони докази, в разі необхідності.

Суд зазначає, що забезпечення доказів доцільне та можливе лише за умови існування обставин, які б свідчили про те, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Заява про забезпечення доказів повинна містити виклад обставин, які свідчать про небезпеку втрати доказів або неможливість чи ускладнення подання доказів у майбутньому.

Саме це відрізняє заяву про забезпечення доказів від звичайного клопотання про витребування доказів.

У заяві про забезпечення доказів заявник просить витребувати у Військової частини НОМЕР_1 матеріали службового розслідування, призначеного наказом від 16.10.2022 року №718.

В обґрунтування необхідності забезпечення доказів заявника здійснює посилання на те, що листи, надані у відповідь на запити та скарги заявника, містять розбіжності щодо обставин службового розслідування, а також те, що у відповідь на адвокатський запити щодо надання наказу про призначення службового розслідування та довідки за результатами такого розслідування, вказані документи надано не було.

На переконання суду, вказані заявником обставини не є підставами, визначеними ч. 1 ст. 114 КАС України, за наявності яких вживаються заходи із забезпечення доказів.

Так, заявником не наведено обставин та фактів, підтверджених належними доказами, які свідчать про існування очевидної небезпеки знищення, приховування доказів чи інших обставин, які свідчили б про можливе ускладнення або неможливість отримання таких доказів у майбутньому.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Отже, а ні в суді першої інстанції, а ні в ході апеляційного розгляду справи, заявницею не доведено наявність обґрунтованих обставин, які свідчать про те, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим, що свідчить про відсутність підстав для забезпечення доказів.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або не підтвердженість матеріалами справи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі № 9901/608/19 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення доказів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Матохнюк Д.Б. Біла Л.М.