Справа № 400/3083/23
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 р. № 400/3083/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016,

про:визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач) про:

визнання протиправною відмову відповідача призначити позивачці пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку;

зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію зі зниженням пенсійного віку.

Позов обґрунтовано позивачем тим, що відповідач протиправно відмовив їй у призначенні пенсії відповідно до стаття 55 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ) зі зниженням пенсійного віку, оскільки подані нею для призначення пенсії документи підтверджують факт її проживання в зоні, яка відноситься до 2 категорії безумовного обов`язкового відселення.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.03.2023 (а.с. 21-22) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, встановленому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

21.04.2023 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача повністю. Відзив аргументовано тим, що однією з обов`язкових умов призначення пенсії за віком відповідно до статті 56 Закону № 796-ХІІ є факт постійного проживання чи постійної роботи в зоні безумовного (обов`язкового) добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 2 років. Однак, згідно з документів, які подані позивачкою відповідно до заяви про призначення пенсії підтверджено факт її постійного проживання в зоні безумовного (обов`язкового) добровільного відселення на 01.01.1993 0 років 10 місяців 23 дні. Таким чином, у позивачки відсутнє право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, що дає право на зменшення пенсійного віку (а.с. 75-80).

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 15.05.2023, позивачка заперечила проти твердження відповідача про відсутність підстав довіряти довідці про її проживання в зоні відселення, виданій органом місцевого самоврядування, оскільки воно суперечить, на її переконання, наданим нею додатковим документам про те, що під час роботи в дитячих яслах в. Вінниця вона перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та у відпустці по догляду за дитиною до 1,5 років. Заробітна плата їй за цей період не нараховувалась. Крім цього, відповідач не направив відповідним органам влади запити щодо перевірки достовірності відомостей, зазначених у поданих нею документах (а.с. 84-85).

15.05.2023 через канцелярію суду також надійшла заява позивачки про допит свідків, за результатами розгляду якої суд постановив ухвалу від 31.05.2023 про відмову в її задоволенні (а.с. 87).

Розглянувши заяви по суті, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Позивачка має статус громадянки, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (категорія 2), що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , виданим Миколаївською обласною державною адміністрацією від 20.12.1993 (а.с. 30).

Відповідно до довідки № 10, виданої Олевською районною державною адміністрацією Житомирської області 06.08.2014 (а.с. 31), позивачка постійно проживала в зоні безумовного (обов`язкового) відселення у смт Діброва Олевського району Житомирської області з моменту аварії на ЧАЕС по 08.02.1990.

Згідно зі свідоцтвом Головного управління підготовки і підвищення кваліфікації працівників обліку Б № 176248 позивачка навчалась з 01.09.1985 по 21.06.1986 у Вінницькому обласному навчальному комбінаті (а.с. 27).

Відповідно до записів №№ 1-4 трудової книжки позивачки (а.с. 52-66) вона працювала з 04.01.1987 по 11.03.1988 у дитячому садку № 67 м. Вінниця, а з 11.03.1988 у зв`язку зі скороченням штату працівників її переведено до дитячого садка № 30 м. Вінниця, в якому пропрацювала до 22.10.1988.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилася в м. Вінниця дитина, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а.с. 32).

В архівній довідці Департаменту освіти Вінницької міської ради від 21.10.2022 № 8/15/131543/01-15 (а.с. 46) вказано, що позивачці надана частково оплачувана відпустка по догляду за дитиною до 1,5 року з 01.06.1987 до 22.10.1988. За період роботи з 04.01.1987 до 01.06.1987 наказ про надання відпустки в зв`язку з вагітністю та пологами не видавався (це мали бути не відпустка, а лікарняні).

22.12.2022 позивачка у 54-річному віці звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, що дає право на зменшення пенсійного віку (а.с. 40-41).

У зв`язку з тим, що призначення / перерахунок пенсії здійснюється за екстериторіальним принципом, вищенаведена заява позивачки була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яке 22.12.2022 прийняло рішення № 38 про відмову у призначенні пенсії (а.с. 67-68).

Вказане рішення про відмову аргументовано тим, що, зокрема, період реєстрації місця проживання в зоні, яка відноситься до 2 категорії безумовного (обов`язкового) відселення з 04.01.1987 по 11.03.1988 та з 11.03.1988 по 23.10.1988 неможливо врахувати, оскільки даний період перетинається з періодами роботи в ясел-садку № 67 та ясел-садку № 30 м. Вінниця.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася до суду з цим позовом. Позивачка переконана, що відповідач порушив її право на отримання пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідних для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з абзацами другим і сьомим частини першої статті 26 Закону № 1058-ІV починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2022 по 31.12.2022 не менше 29 років.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:

потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року проживали або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, 4 роки* та додаткового 1 рік за кожний рік проживання, але не більше 9 років.

Згідно з приміткою до частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, потерпілі від Чорнобильської катастрофи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони проживали або відпрацювали у цій зоні станом на 01.01.1993 не менше 2 років та з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, мають право на зменшення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, та страхового стажу, зменшеного на кількість зменшення пенсійного віку, на 4 роки та додаткового 1 рік за кожний рік проживання, але не більше 9 років.

Відтак відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV і статті 55 Закону № 796-ХІІ на призначення пенсії за віком у період з 01.01.2022 по 31.12.2022 зі зменшенням пенсійного віку і страхового стажу на 6 років (тобто з 54-річного віку за наявності 23 років страхового стажу) мають право потерпілі від Чорнобильської катастрофи, які:

постійно проживали або постійно працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії по 31.07.1986;

станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше 2 років.

Відповідно до частини четвертої статті 15 Закону № 796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про періоди проживання, роботи на цих територіях.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 (чинного на час видачі позивачці відповідного посвідчення серії Б), посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з пунктом 4 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 (чинного на час видачі позивачці відповідного посвідчення серії Б), потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. № 224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право пільги, встановлені Закону № 796-ХІІ, зокрема на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Різного роду довідки про періоди роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях, тощо, є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 588/538/16-а, від 22.01.2019 у справі № 295/1087/17 і від 08.06.2022 у справі № 805/3752/18-а.

Суд встановив, що позивачка має статус громадянки, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (категорія 2), що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , виданим Миколаївською обласною державною адміністрацією від 20.12.1993 (а.с. 30).

Це означає, що під час видачі позивачці вказаного посвідчення уповноваженим органом перевірялись обставини проживання позивачки у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. № 224). В протилежному випадку, у разі не підтвердження таких обставин, позивачка не отримала б вказаного посвідчення.

Відсутність документа (документів) про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями, не може бути підставою для відмови потерпілій від Чорнобильської катастрофи в призначені пенсії відповідно до Закону № 796-ХІІ. Такі обставини повинні трактуватись на користь особи.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 805/3752/18-а.

Тому суд прийшов до висновку про необґрунтованість твердження відповідача, зазначене у відзиві на адміністративний позов від 05.04.2023 № 1300-5903-7/48571, про те, що наявність у позивачки посвідчення серія НОМЕР_1 не є достатньою підставою для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, оскільки Порядком № 22-1 визначено вичерпний перелік документів, що посвідчують особливий статус, до яких відноситься, зокрема, довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

При цьому суд врахував, що:

в оскаржуваному рішенні від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) підставою для відмови у призначенні пенсії позивачці відповідно до Закону № 796-ХІІ не зазначено неподання позивачкою органам Пенсійного фонду України довідки про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);

період проживання позивачки на території безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії по 08.02.1990 підтверджується Довідкою № 10, виданою 06.08.2014 Олевською районною державною адміністрацією Житомирської області, та яка була додана позивачкою до заяви про призначення пенсії (а.с. 31).

Поряд з цим, у рішенні відповідача від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) обґрунтовано вказано на те, що до періоду проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не можна віднести період з 26.04.1986 по 21.06.1986, оскільки він перетинається з періодом навчання позивачки у Вінницькому учбовому комбінаті.

Зазначений факт підтверджується свідоцтвом Головного управління підготовки і підвищення кваліфікації працівників обліку Б № 176248 позивачка навчалась з 01.09.1985 по 21.06.1986 у Вінницькому обласному навчальному комбінаті (а.с. 27) і самою позивачкою у позовній заяві (а.с. 3).

Проте, період з 22.06.1986 по 31.07.1986 не перетинається із жодним періодом проживання та / чи роботи позивачки за межами зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Тому суд прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт постійного проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення в період з 22.06.1986 по 31.07.1986, а отже що відповідно до частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ позивачка має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку за умови, що вона станом на 01.01.1993 проживала або відпрацювала у цій зоні не менше 2 років.

У рішенні відповідача від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) зазначено, що документами підтверджено факт проживання позивачки у зоні безумовного (обов`язкового) відселення 0 років 10 місяців 23 дні.

Натомість декілька періодів проживання позивачки в цій зоні до 01.01.1993 відповідач не врахував, оскільки вони перетиналися з періодами навчання та роботи позивачки у м. Вінниця.

У позовній заяві позивачка заперечила факт перетинання періодів її проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення лише з періодом її роботи в з 12.02.1987 по 23.10.1988 у дитячому садку № 67 м. Вінниця і дитячому садку № 30 м. Вінниця.

Суд встановив, що дійсно відповідно до записів №№ 1-4 трудової книжки позивачки (а.с. 52-66) вона з 04.01.1987 по 11.03.1988 працювала у дитячому садку № 67 м. Вінниця, а з 11.03.1988 у зв`язку зі скороченням штату працівників її переведено до дитячого садка № 30 м. Вінниця, в якому пропрацювала до 22.10.1988.

Тобто факт перетину періоду її проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення із періодом роботи у м. Вінниця з 04.01.1987 по 22.10.1988 підтверджується трудовою книжкою позивачки (а.с. 52-66).

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилася в м. Вінниця дитина, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а.с. 32).

Відповідно до архівної довідці Департаменту освіти Вінницької міської ради від 21.10.2022 № 8/15/131543/01-15 (а.с. 46) позивачці було надано частково оплачувана відпустка по догляду за дитиною до 1,5 року з 01.06.1987 до 22.10.1988. За період роботи з 04.01.1987 до 01.06.1987 наказ про надання відпустки в зв`язку з вагітністю та пологами не видавався (це мали бути не відпустка, а лікарняні).

Згідно з довідками Департаменту освіти Вінницької міської ради про заробітну плату для обчислення пенсії від 09.12.2022 № В/15/148127/01-15 (а.с. 43, 48) за періоди роботи з липня по грудень 1987 року та з травня по листопад 1988 року позивачка не отримувала заробітної плати.

З наведеного слідує, що позивачка дійсно у період з 04.01.1987 по 22.10.1988 перебувала в оплачуваних відпустках у зв`язку з вагітністю та пологах, а також по догляду за дитиною до 1,5 року, а отже що вона в цей період, враховуючи Довідку Олевської районної державної адміністрації Житомирської області від 06.08.2014 № 10 (а.с. 31), проживала в смт Діброва Олевського району Житомирської області у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Отже, висновок відповідача про перетинання періоду проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 04.01.1987 по 22.10.1988 з періодом її проживання у м. Вінниця спростовується вищенаведеним.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був врахувати період з 04.01.1987 по 22.10.1988 (01 рік 09 місяців 19 днів) до періоду проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Тому рішення відповідача від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) є протиправним.

Беручи до уваги врахований відповідачем у рішенні від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) період проживання позивачки у зоні безумовного (обов`язкового) відселення тривалістю 0 років 10 місяців 23 дні, загальна тривалість проживання позивачки у зоні безумовного (обов`язкового) відселення до 01.01.1993 складає 02 роки 08 місяців 12 днів (01 рік 09 місяців 19 днів + 0 років 10 місяців 23 днів = 02 роки 08 місяців 12 днів), що дає їй право на одержання пенсії за віком згідно зі статтею 55 Закону № 796-ХІІ зі зменшенням пенсійного віку на 6 років.

У рішенні відповідача від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) зазначено, що:

вік заявниці 54 роки 09 місяців 19 днів;

її страховий стаж становить 23 роки 03 місяці 01 день.

підставою для відмови у призначенні пенсії є невстановлення факту проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше 2 років.

Оскільки матеріалами справи підтверджуються факт проживання позивачки у зоні безумовного (обов`язкового) відселення у період з 22.06.1986 по 31.07.1986, та загальний період проживання її в цій зоні станом на 01.01.1993 тривалістю 02 роки 08 місяців 12 днів, суд прийшов до висновку, що на день звернення позивачки до органів Пенсійного фонду України 22.12.2022 вона мала право на призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV і статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Відтак, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 07.02.2020 у справі № 826/11086/18).

У постанові Верховного Суду 25.03.2020 у справі № 752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Вище суд встановив, що:

рішення відповідача 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) є протиправним;

єдиною підставою для відмови у призначені позивачці пенсії за віком слугувало необґрунтоване невстановлення факту проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше 2 років.

Позовними вимогами позивачки є визнання протиправною відмову відповідача у призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку та зобов`язання відповідача призначити їй пенсію зі зниженням пенсійного віку.

При цьому вона не просить визнати протиправним і скасувати рішення від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12) і не зазначає дату, з якої їй необхідно призначити пенсію.

На переконання суду без скасування рішення від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12), яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії, та без вказання конкретної дати, з якої необхідно її призначити, обраний спосіб захисту позивачки є недостатнім для захисту її прав та законних інтересів і може призвести до повторних звернень до суду.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Тому суд прийшов до висновку, про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом:

визнання протиправним і скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії від 28.12.2022 № 38 (а.с. 12);

зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію за віком на підставі стаття 55 Закону № 796-ХІІ із зменшенням пенсійного віку з 22.12.2022 дня звернення позивачки до органів Пенсійного фонду України із відповідною заявою.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією до платіжного доручення від 28.03.2023 (а.с. 1) підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 1073,60 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, Львівська область; ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії від 28.12.2022 № 38.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, Львівська область; ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) пенсію за віком на підставі стаття 55 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку з 22.12.2022.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, Львівська область; ) судовий збір у розмірі 1073 (Одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 31 травня 2023 року