Справа № 522/11225/22
Суддя: Косіцина В. В.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/113/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Левченко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 26.08.2022 року надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, за яким позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 551 від 09.08.2022 року про примусове повернення з України громадянина Туркменістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що він в 2018 р. прибув в Україну на навчання, перетнувши легально кордон. Під час навчання, він познайомився з дівчиною, з якою виникли стосунки та в подальшому у них народився син. Оскільки жінка перебувала у шлюбі, батьком дитини записано її чоловіка. Проте, наразі вони з дитиною проживають разом в орендованому приміщенні. 09.08.2022 року його притягнуто до відповідальності за порушення правил перебування іноземців в Україні на накладено стягнення у вигляді штрафу. Також, ним було втрачено свій закордонний паспорт, про що свідчить талон-повідомлення єдиного обліку № 11082. 09.08.2022 року ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішений про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Винесене рішення ГУ ДМС України в Одеській області, яким зобов`язано його покинути територію України до 07.09.2022 року позбавляє його права на спілкування з родиною та розлучає їх. В зв`язку з чим, просив скасувати вказане рішення.

1 вересня 2022 року ухвалою суду поновлено Бакгалову Магсат строк звернення до адміністративного суду з позовом та відкрито провадження у справі.

07 вересня 2022 року представником ГУ ДМС в Одеській області подано до суду відзив, в якому просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у позові. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області правомірно винесено рішення про примусове повернення позивача в країну походження та рішення про заборону в`їзду в Україну, та надано докази такої правомірності з посиланнями на конкретні норми чинного законодавства.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ляшенко Е.А. підтримала вищевказаний позов, в якому просить скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області про примусове повернення ОСОБА_1 , до країни походження.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, та письмові докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Судом встановлено, що 03.11.2018 року громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на територію України через КПП «Кучурган» легально, за паспортним документом громадянина Республіки Туркменістан для виїзду за кордон серії та номеру НОМЕР_1 з терміном дії з 22.05.2013 р. до 21.05.2023 р., який в подальшому втратив за невстановлених обставин.

Позивач прибув на територію України з метою навчання, що підтверджується копією запрошення на навчання Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського», виданому 13.08.2018 року та дійсним до 13.02.2019 року.

12 листопада 2018 року позивачу громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 була видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , терміном дії до 01.11.2021 року.

За фактом втрати паспортного документа громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 10.08.2022 звернувся до відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській, про що свідчить талон - повідомлення єдиного обліку № 11082 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження постійного місця проживання позивачем наданий договір оренди укладений його цивільною дружиною.

Водночас встановлено, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України».

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Співробітником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 09.08.2022, під час проведення оперативно-профілактичних заходів по вул. Преображенська у м. Одесі, виявлено громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування та запрошено останнього до приміщення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за адресою: вул. Преображенська, 64, м. Одеса.

Отже, станом на 09.08.2022 позивач - громадянин Республіки Туркменистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України перебуває незаконно.

За порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, 09.08.2022 стосовно громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення серії та номеру ПР МОД 008613 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 09.08.2022 ПН МОД 008691 притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1 700 гривень.

09 серпня 2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийняте рішення № 551 про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 07.09.2022 року.

Громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, прийнято рішення про його примусове повернення. Останній зобов`язався не пізніше 07.09.2022 року залишити територію України. З вимогами ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ОСОБА_1 ознайомлений 09.08.2022 року.

17 серпня 2022 року громадянином Республіки Туркменістан ОСОБА_3 добровільно сплачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700 гривень, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, що підтверджується банківською квитанцією № ПН7461 Одеського відділення № 1 банку платника AT «Банк Форвард».

Згідно інформації Інтегрованої міжвідомчої інформаційної - телекомунікаційної системи щодо контролю осіб транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (далі - система Аркан) громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 06.09.2022 року у визначений термін з території України не виїхав.

Вважаючи рішення відповідача про примусове повернення необґрунтованим, позивач звернувся до суду з метою його скасування.

Згідно із частинами першою, другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (частина третя статті 9 Закону).

Стаття 23 Закону передбачає, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Так, згідно із частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) та Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, які визначають правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до частини третьої статті3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно до частини третьої статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусове видворення на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач має цивільну дружину ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася дитина ОСОБА_5 , яку було записано відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, за прізвищем та громадянством матері.

При цьому позивачем наданий суду результат генетичного дослідження згідно якого, позивач з ймовірністю 99,99999994% є батьком ОСОБА_6 .

Також судом встановлено, що позивач має можливість самостійно покинути Україну згідно сертифікату на повернення у строк до 4 вересня 2023 року.

Суд також враховує, що Республіка Туркменістан є постсоціалістичною країною, яка дотримується правил політичної нейтральності, але є закритою державою, в якій встановлено цілковитий контроль над громадським життям громадян.

За загальновідомим фактом чоловіки, громадяни Туркменістану, не мають право покидати країну походження до виповнення їм 40 років, окрім здійснення виїзду на навчання за кордон. Народження дітей не є підставою для виїзду із країни громадянства, а у разі одруження з громадянкою іншої країни, громадянин Туркменістану при поверненні додому можу бути притягнутий до кримінальної відповідальності.

Дослідивши критерії необхідності у демократичному суспільстві та пропорційності законній меті примусового повернення до країни походження, тривалість перебування позивача в Україні, сімейний стан позивача та тривалість фактичних шлюбних відносин, постійне проживання позивача разом з цивільною дружиною та спільною дитиною, відсутність міцних соціальних зв`язків у апелянта в країні громадянського походження та в будь-якій іншій країні, суд дійшов висновку, що примусове повернення позивача до Туркменістану не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави України і порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

При прийнятті рішення суд також враховує положення ст. 3 Конвенції про права дитини, а саме що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 8 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Виконання рішення про примусове повернення позивача до країни походження буде мати наслідком розлучення його сина громадянина України ОСОБА_5 із батьком, при чому з урахуванням законодавства Країни походження позивач не зможе виїхати 9 років, що на думку суду жодним чином не відповідає критерію якнайкращих інтересів дитини.

Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини ( ст. 4 сімейного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 18 Конвенції ООН про права дитини (20.11.1989 р.), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини (20.11.1959 р.), дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дітьми та дружиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст.8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення в країну походження, не відповідає нормам законодавства, отже, не буде законним.

Матеріали справи не містять доказів асоціальної характеристики позивача. Жодних порушень, окрім порушень правил перебування, позивач не вчиняв.

Варто також зазначити, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, необхідно також оцінити дотримання інтересів дитини позивача, доля яких, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України.

У цьому контексті необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

Отже, втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене статтею 8 Конвенції, в контексті ухвалення рішення про примусове повернення в країну походження, не відповідає нормам законодавства, а отже, не може вважатися законним.

За таких підстав рішення про примусове повернення, вочевидь не є пропорційними легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, а тому підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 9, 19, 25, 72, 77, 78, 90, 121, 139, 241-246, 250, 251, 288, 293, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення постановлене головним спеціалістом відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області Серих В., № 551 від 09 серпня 2022 року про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

31.05.2023