Справа № 160/4672/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2023 року Справа № 160/4672/23
10 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду разом з позовної заявою надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, відповідача-2: Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення, прийняте у формі висновку Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області №96/22 від 16 червня 2022 року, затвердженого Державною міграційною службою України 01.08.2022 року;
- зобов`язати Державну міграційну службу України видалити (виключити) з інформаційної системи підсистеми ФМ "Недійсні документи" ЄІАС УМП ДМС України інформацію (відомості) про недійсність паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 20.10.2011 Маньківським РВ УМВС України в Черкаській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовна заява обґрунтована наступним. В 2005 році позивачем отримано паспорт громадянина України, який в подальшому в 2011 році замінено новим паспортом громадянина України в зв`язку з обміном зіпсованого паспорта громадянина України 2005 року. В 2021-2022 році відповідачем-1 здійснено перевірку законності отримання позивачем паспорта громадянина України, в результаті якої висновком відповідача-1 від 16.06.2022 року №96/22, затвердженого 01.08.2022 року відповідачем-2, обидва паспорта позивача визнано такими, що оформлені з порушенням вимог законодавства та недійсними. Вважає цей висновок протиправним, оскільки при видачі паспорта в 2005 році, переоформленні паспорта в 2011 році жодних зауважень міграційних органів до позивача не було, також в період проживання на території України позивач як батько брав участь в оформленні паспорта громадянина України для свого сина. Тривалий час проживає на території України, одружений, має двох дітей, сплачує податки, що вказує на відсутність у втручанні в сферу прав позивача необхідності в демократичному суспільстві.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/4672/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу надати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 березня 2023 року заяву позивача про поновлення строку звернення з позовом задоволено, визнано визнати підстави для поновлення строку звернення до суду поважними та поновлено позивачу строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/4672/23, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
24 травня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача-1 в системі «Електронний Суд». Відповідач-1 проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні, посилається на те, що позивач міг отримати паспорт громадянина України за наявності в нього громадянства України, такого громадянства позивач не має, натомість має громадянство Туркменістану.
24 травня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача-2 в системі «Електронний Суд». Відповідач-2 проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні, наводить аргументи, подібні позиції відповідача-1.
Щодо питання прийняття відзивів суд вказує, що в якості підстав для подання їх до суду з пропуском строку, встановленого судом для їх подання, відповідачі посилалися на те, що первинно відзиви направлялися 13.04.2022 року до суду посадовою особою відповідача-1, яка помилково направила їх не на адресу суду, в зв`язку з чим відповідний конверт повернувся відправнику за закінченням терміну зберігання 24.05.2023 року.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
30 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідачів надійшли відзиви, ідентичні раніше поданим через систему «Електронний Суд».
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами/
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 20.11.2011 року Маньквіським РВ УМВС України в Черкаській області позивач є громадянином України, народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Ашгабат, Туркменістан, 06.09.2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
16 червня 2022 року відповідачем-1 складено висновок №96/22 про результати службової перевірки за фактом оформлення Маньківським РВ УМВС України в Черкаській області 20.10.2011 року паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 19.10.2005 року паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 01.08.2022 року затверджено відповідачем-2 (далі - Висновок). Висновком вищевказані паспорти позивача визнано такими, що оформлені з порушенням вимог законодавства та відповідно до пп. 8 пункту 108 Порядку є недійсними. Паспорт серії НОМЕР_2 підлягає вилученню, анулюванню та знищенню. При цьому Висновком, серед іншого, встановлено, що позивач громадянства України не набував, паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року не отримував, а державою Туркменістан підтверджено наявність у позивача громадянства Туркменістану та паспорту від 02.07.1999 року. Відповідно, останній паспорт позивача 2011 року оформлений з порушенням вимог законодавства, оскільки був оформлений на підставі паспорту позивача 2005 року, без перевірки підстав оформлення паспорта громадянина України, наданого для обміну, а також перевірки наявності документів, що підтверджували б громадянство України.
Відповідно до листа посольства Туркменістану в Україні від 17.12.2021 року №31/3-1396 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином Туркменістану і документований паспортом НОМЕР_4 від 02.07.1999 року.
Вважаючи протиправним визнання недійсним своїх паспортів громадянина України 2005 року та 2011 року позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 25 Конституції України встановлено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються: громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Згідно з п. 26 ч. 1 ст. 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III, застосовується в редакції, чинній станом на 19.10.2005 року - дату видачі позивачу паспорта громадянина України).
Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону №2235-III у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Статтею 2 Закону №2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: 1) єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; 2) запобігання виникненню випадків без громадянства; 3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; 4) визнання права громадянина України на зміну громадянства; 5) неможливості автоматичного набуття громадянства України іноземцем чи особою без громадянства внаслідок укладення шлюбу з громадянином України або набуття громадянства України його дружиною (чоловіком) та автоматичного припинення громадянства України одним з подружжя внаслідок припинення шлюбу або припинення громадянства України другим з подружжя; 6) рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України; 7) збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.
Згідно зі ст. 3 Закону №2235-III громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Статтею 5 Закону №2235-III встановлено, що документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.
Відповідно до ст. 6 Закону №2235-III громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Згідно зі ст. 19 Закону №2235-III підставами для втрати громадянства України є: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є загальним військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.
Пунктами 1, 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-XII (далі - Положення №2503-XII, застосовується в редакції, чинній станом на 19.10.2005 року - дату видачі позивачу паспорта громадянина України) паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Згідно п. 13 розділу ІІ Положення для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.
Основні положення практичної діяльності паспортної служби органів внутрішніх справ щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України визначала Інструкція щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.08.1994 року №316 (далі - Інструкція №316, застосовується в редакції, чинній станом на 19.10.2005 року - дату видачі позивачу паспорта громадянина України.
Згідно п. 6 Інструкції №316 видача громадянам паспортів проводиться на підставі свідоцтва про народження. При відсутності в органах реєстрації актів громадського стану актових записів про реєстрацію народження паспорти громадянам віком понад 16 років можуть бути видані на підставі одного з таких документів, що підтверджують час і місце народження, зокрема, довідки про прийняття до громадянства України.
Відповідно до п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302 (далі - Порядок №302).
Згідно з пп. 8 п. 108 Порядку №302 паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується в разі: оформлення паспорта/паспорта зразка 1994 року з порушенням вимог законодавства.
Пунктом 109 Порядку №302 передбачено, що у разі коли рішення про оформлення паспорта/паспорта зразка 1994 року прийнято працівником з порушенням вимог законодавства, керівник структурного підрозділу відповідного територіального органу/ територіального підрозділу ДМС або його заступник проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок про визнання паспорта недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню, у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, погоджується його безпосереднім керівником та керівником територіального органу ДМС або його заступником. Висновки разом з матеріалами перевірки надсилаються до ДМС для затвердження. За результатами розгляду та в разі наявності підстав для визнання паспорта таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, висновки затверджуються керівником структурного підрозділу ДМС. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, а другий - надсилається до територіального органу ДМС. Висновки та матеріали перевірки зберігаються протягом 75 років. У разі визнання паспорта/паспорта зразка 1994 року недійсним відповідно до підпункту 8 пункту 108 цього Порядку висновок про визнання паспорта недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню, повинен містити посилання на конкретні норми законодавства, що були порушені.
За обставин цієї справи позивач наполягав на протиправності Висновку виходячи з того, що він в 2005 році отримав паспорт громадянина України, вже тривалий час проживає на території України, в 2011 році обмінював паспорт через його псування, брав участь в оформленні паспорта свого сина, має родину та двох дітей. При цьому позивач конкретних тверджень про наявність у нього громадянства України, обставин та порядку його набуття не висловлював, пояснень з цього приводу не надав. Також позивачем не надано пояснень щодо наявності у нього громадянства Туркменістану та відповідного паспорту 1999 року.
За обставин цієї справи первинним є вирішення питання про законність набуття позивачем паспорту громадянина України 2005 року, оскільки паспорт 2011 року видавався в порядку переоформлення паспорту через псування попереднього, в зв`язку з чим висновок про його законність буде похідним.
Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання вказаного нормативного положення відповідачем надано матеріали перевірки законності оформлення позивачу паспортів 2005 та 2011 років, в т.ч. лист посольства Туркменістану в Україні, згідно якого в позивача наявне громадянство Туркменістану, паспорт Туркменістану 1999 року. Окрім цього, згідно Висновку в міграційних органів відсутня заява про видачу позивачу паспорту 2005 року, заява про видачу паспорту 1974 року, відсутня інформація про звернення позивача із клопотанням щодо оформлення документів про набуття громадянства України чи встановлення належності до громадянства України, надання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на постійне/тимчасове проживання в Україні, продовження строку перебування на території України, виїзду на постійне місце проживання за кордон, що підтверджується листами міграційних органів, наявних в матеріалах перевірки.
Суд вважає висловлені аргументи достатніми для оцінки Висновку як правомірного правового акту, прийнятого на підставі достатніх правових та фактичних підстав.
В свою чергу згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
За обставин цієї справи позивачем не надано жодних пояснень щодо набуття ним громадянства України, в т.ч. доведення питання факту щодо набуття ним громадянства України. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження набуття позивачем громадянства України, що також вказує на правомірність Висновку, зміст якого зводиться до визнання недійсним паспорта громадянина України особи, яка не набула громадянство України.
Суд зазначає, що положення законодавства про те, що паспорт підтверджує громадянство України (ст. 5 Закону №2235-III, п. 1 Положення №2503-XII), є нерозривно пов`язаними та застосовуються разом з положеннями законодавства про належність та набуття громадянства України (ст. 3, 6 Закону №2235-III), при цьому у відповідній системі правового регулювання наявність громадянства є змістом, а паспорт громадянина України - формою, яка підтверджує та формалізує зміст, є його наслідком. Набуття паспорта громадянина України є правомірним виключно в разі набуття громадянства України, в свою чергу наявність паспорта без громадянства є протиправним правовим становищем.
Відповідно, розглядаючи спір про правомірність рішення органу Державної міграційної служби України щодо недійсності паспорту громадянина України судом має здійснюватися в т.ч. перевірка набуття особою громадянства України. За обставин цієї справи відповідачем на підтвердження законності Висновку надано належні докази, які в своїй сукупності підтверджують правомірність Висновку виходячи по суті з ненабуття позивачем громадянства України. В свою чергу позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту та обставини набуття ним громадянства України, також позивачем не надано пояснень з цього приводу. Водночас, саме позивач мав довести обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а в спорі про недійсність паспорту через відсутність громадянства обставини набуття такого громадянства та сам факт такого набуття є визначальними.
Набуття документа на підтвердження громадянства України, в т.ч. паспорта громадянина України, без підтвердження набуття громадянства України як такого, свідчить про набуття такого документа з порушенням законодавства, що є достатньою підставою для прийняття органом Державної міграційної служби України рішення про визнання такого документа оформленим з порушенням вимог законодавства України та, відповідно, недійсним.
Твердження позивача про те, що відповідачами не обґрунтовано, що оформлення паспорту громадянина України у 2005 році відбулось через приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого він би не мав права набути громадянство України, є необґрунтованим, оскільки набуття паспорта громадянина України в будь-якому випадку є похідним від набуття громадянства України, висновок про що зроблено судом раніше. Відповідно, відсутність інформації про набуття громадянства (як у відповідачів на момент прийняття Висновку, так і у суду на момент ухвалення судового рішення) є визначальною обставиною при вирішенні питання про законність набуття паспорта громадянина України. Відповідно, за умови недоведення цього факту позивачем згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для оцінки Висновку як необґрунтованого, безпідставного та протиправного у суду відсутні.
Заміна позивачем паспорту громадянина України в 2011 році, надання його для оформлення паспорту своєму сину, тривале проживання на території України, наявність дружини та двох дітей, сплата податків не є підставою для висновку про наявність в особи громадянства, оскільки набуття громадянства України здійснюється виключно згідно ст. 3, 6 Закону №2235-III. Не є такою підставою і невжиття відповідачами відповідних заходів при поданні позивачем заяви про видачу паспорта в 2005 році, переоформлення паспорта в 2011 році, перевірка таких обставин раніше. В свою чергу Висновок за змістом є наслідком відсутності у позивача громадянства України, а тому його правомірність оцінюється передусім крізь призму обґрунтованості висновку щодо відсутності у позивача громадянства України та підтвердження або спростування такої відсутності в ході судового розгляду. Як вже зазначав суд, на підтвердження законності Висновку відповідачами надано належні та обґрунтовані докази, чим в повній мірі виконано вимоги ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в свою чергу докази на підтвердження набуття позивачем громадянства України в матеріалах справи відсутні, відповідні пояснення позивачем не надано.
Твердження відповідача про те, що з 2005 року по 2022 рік органи Державної міграційної служби України документи позивача перевірялися є необґрунтованим, оскільки питання набуття особою громадянства вирішувалося щодо позивача лише одноразово при первинній видачі паспорта, в наступних правовідносинах відповідні органи мали достатньо підстав вважати, що паспорт громадянина України позивачем набутий законно. При цьому факт набуття особою паспорта громадянина України не унеможливлює наступну перевірку законності його набуття, що безпосередньо випливає з положень п. 108-109 Порядку №302. Сам позивач навів приклади практики Європейського суду з прав людини, згідно яких державні органи повинні мати можливість виправляти власні помилки, що враховується судом як релевантна практика. Так, згідно п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012 року Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). Оцінку інших висновків Європейського суду з прав людини з цього питання судом надано далі по тексту.
Твердження позивача про те, що відповідачем-1 не знайдено заяву позивача про видачу паспорта, подану у 2005 році, що вказує на необґрунтованість Висновку, є необґрунтованим, оскільки за змістом Висновку у органів Державної міграційної Служби України в цілому відсутні будь-яка інформація про набуття позивачем громадянства України, при цьому наявна інформація про наявність у позивача громадянства іншої країни.
Щодо тверджень позивача про те, що визнання його паспорту недійсним є втручанням в його особисте життя суд зазначає наступне. Посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012 року є нерелевантним через істотну відмінність фактичних обставин, передусім - відсутність провини особи в набутті згідно судового рішення земельної ділянки, що через значний проміжок часу була в нього вилучена згідно іншого судового рішення. В свою чергу за обставин наявної справи позивач з необхідністю був обізнаний про ненабуття ним громадянства України, а тому не міг не знати про безпідставність набуття паспорта громадянина України. Суд вказує, що трискладовий тест має застосовуватися до безвинної та добросовісної поведінки особи, однак не може використовуватися для легалізації навмисної протиправної поведінки особи. Тривалість перебування у незаконному правовому становищі та користування відповідними благами також не легалізує таке становище та не позбавляє державні органи можливості привести відповідні суспільні відносини у відповідність до вимог законодавства та верховенства права.
Відповідно, хоча вирішення питання про дійсність паспорта і є втручанням в особисте життя особи, за обставин цієї справи воно було здійснено з легітимною метою (приведення суспільних відносин у відповідність до вимог законодавства) згідно із законодавством (відповідно до п. 108, 109 Порядку №302, ст. 3, 6 Закону №2235-ІІІ), відповідало принципу пропорційності та було необхідним у демократичному суспільстві (документ, який особа набула належної правової підстави, визнано недійсним), а тому здійснено у відповідності до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд зазначає, що позивач необґрунтовано вважав, що визнання його паспорту недійсним призведе до втрати ним громадянства України, оскільки за обставин цієї справи причинно-наслідковий зв`язок є зворотнім - паспорт позивача визнано недійсним через відсутність у позивача громадянства України (визначальної підстави для набуття паспорта).
Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
За змістом ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу.

Суддя Н.В. Боженко