Справа № 160/3208/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2023 року Справа № 160/3208/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
20 лютого 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (далі відповідач), в якій просить суд:
- визнати дії військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України протиправними щодо не нарахування і невиплати:
1) Відповідно до вимог наказу Міністра Оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра Оборони України від 14.01.2020 №248/291:
· матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі окладу за званням за 2022 рік;
· грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік.
· одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
2) Згідно статті 16-2 Закону України «Про відпустки», пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»:
· компенсації за додаткову відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, загалом за 112 діб.
3) Відповідно до вимог постанови КМУ №178 від 16.03.2016 року:
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Міністерства Оборони України нарахувати та виплатити:
1) Відповідно до вимог наказу Міністра Оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра Оборони України від 14.01.2020 №248/291:
· матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі окладу за званням за 2022 рік;
· грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік.
· одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
2) Згідно статті 16-2 Закону України «Про відпустки», пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»:
· компенсацію за додаткову відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, загалом за 112 діб.
3) Відповідно до вимог постанови КМУ №178 від 16.03.2016 року:
Позовна заява обґрунтована протиправністю дій відповідача щодо невиплати позивачу усіх належних до сплати виплат під час проходження та в зв`язку зі звільненням з військової служби. Так, відповідачу не виплачено:
1) відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі Порядок №260) та розпорядження Міністра оборони України від 14.01.2020 року №248/291 (далі Розпорядження №248/291) позивачу не виплачено: матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі окладу за званням за 2022 рік, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби;
2) відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) позивачу не виплачено компенсацію за додаткову відпустку за 2015-2022 роки, загалом 112 діб;
11.02.2023 року позивач направила відповідачу заяву про здійснення зазначених виплат, відповідач лист отримав, однак виплати не здійснив.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/3208/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
27 лютого 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано докази направлення позовної заяви відповідачу, які надійшли через систему «Електронний Суд» від позивача.
01 березня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, яке надійшло через систему «Електронний Суд» від позивача.
29 березня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано копію картки особового рахунку позивача за 2022 рік, яка надійшла через систему «Електронний Суд» від позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року повторно витребувано у відповідача документи щодо здійснення позивачу заявлених до стягнення виплат в зв`язку з проходженням військової служби.
08 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Щодо заявлених до стягнення позивачем виплат зазначає наступне:
1) Матеріальна допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі окладу за званням за 2022 рік позивачу не виплачена, оскільки згідно розділу ХХІV Порядку №260 така виплата здійснюється на підставі рапорту військовослужбовця, а позивач такого рапорту не подавала;
2) Грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік позивачу не виплачена, оскільки в 2022 році (рік прибуття позивача з відпустки для догляду за дитиною) позивач не набула права на щорічну основну відпустку (звільнилася на наступний день після прибуття з відпустки), в той час як згідно Порядку №260 така грошова допомога може бути виплачена лише в разі набуття права на щорічну основну відпустку в році прибуття з відпустки по догляду за дитиною.
3) Грошова допомога у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення позивачу не виплачена, оскільки обставини звільнення відповідача не відповідають п. 2, 3 розділу ХХХІІ Порядку №260.
4) компенсація за додаткову відпустку за 2015-2022 рік позивачу виплачена;
5) грошова компенсація за неотримане речове майно виплаті не підлягає, оскільки позивач була забезпечена усім необхідним речовим майном відповідно до норм забезпечення.
15 травня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла через систему «Електронний Суд» від позивача. Позивач зазначає, що:
2) щодо стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік зазначає, що У витязі з наказу від 28.07.2022 року №211 про звільнення вказано виплатити грошову допомогу для оздоровлення за 2022 рік;
3) щодо стягнення грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення зазначає, що в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Відтак, із системного аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».
4) щодо стягнення компенсації за додаткову відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки зазначає, що така компенсація виплачена не в повному обсязі, оскільки розрахунок сум компенсації проводився фінансово-економічною службою виходячи з розміру грошового забезпечення за посадою старшого бойового медика роти не за нормами на момент звільнення, а за нормами грошового забезпечення попередніх років, а також без урахування зміни вислуги років.
Відповідно до телефонограми від 19 травня 2023 року, що міститься в матеріалах справи, відповідачем відповідь на відзив отримано, правом на подання заперечень користуватися не бажає.
22 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли матеріали особової справи позивача на виконання вимог ухвали суду від 24 квітня 2023 року.
23 травня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано докази направлення відповіді на відзив відповідачу, які надійшли від позивача в системі «Електронний Суд». З наданого скріншоту вбачається, що відповідь на відзив направлена на електронну пошту відповідача 14.05.2023 року.
У строк, встановлений судом для подання заперечень, відповідач правом на їх подання не скористався, клопотання про продовження строку на їх подання не заявляв.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Відповідно до наказу відповідача від 29.07.2022 року №2590 сержанту ОСОБА_2 станом на 28 липня 2022 року встановлено вислугу років: календарна 07 років 05 місяців 23 діб; пільгова 04 років 10 місяців 08 діб; загальна 12 років 04 місяців 01 діб.
Згідно витягу із послужного списку позивача остання на військову службу призвана 05 лютого 2015 року. Наказ командира пп НОМЕР_4 від 05.02.2015 року №18-р, військову присягу на вірність народу України прийняла 04 березня 2015 року.
Згідно довідки відповідача від 01.03.2023 року №482/ФЕС: 1) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного окладу за військове звання за 2022 рік відповідно до наказу Міністерства оборони України від 12 березня 2021 року №59 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік», пункту 6 не виплачувалась; 2) Грошова допомога для оздоровлення за 2022 рік відповідно до Наказу МОУ №260 від 07.06.2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення не виплачувалась. Військовослужбовцям, які перебували у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках до шести років, грошова допомога для оздоровлення надається в році вибуття відпустку та в році, в якому вони стали до виконання обов`язків за посадою після прибуття з цієї відпустки, за умови. що вони набули право на щорічну основну відпустку в цих роках. Право на щорічну відпустку не набула, так як 27.07.2022 року згідно наказу №210 від 27.07.2022 року повернулась з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а звільнилась 28.07.2022 року, тому підстави для виплати немає; 3) одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби не виплачувалась.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
В силу дії частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до абз.1 ст.1-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XІІ), законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Згідно з частини другої ст.1-2 Закону №2011-XІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджено Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 (далі Порядок №260).
Згідно п. 2 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Відповідно до п. 4 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі окладу за 2022 рік.
Відповідно до п. 4 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає, зокрема, одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби.
Згідно п. 1 розділу XXIV Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Згідно п. 3 розділу XXIV Порядку №260 військовослужбовцям, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - до шести років, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися у встановленому порядку.
Відповідно до п. 7 розділу XXIV Порядку №260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 9 розділу XXIV Порядку №260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Таким чином, матеріали справи спростовують позицію відповідача про те, що позивачем не подано рапорту про виплату цієї допомоги. Інших підстав для невиплати допомоги відповідачем не наведено, в зв`язку з чим її невиплата є протиправною.
Суд звертає увагу на те, що положеннями розділу XXIV Порядку №260 не передбачено виплату допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі окладу за званням, позивачем в цій частині позовну вимогу не обґрунтовано. Відповідно, суд задовольняє цю позовну вимогу частково.
Щодо грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік.
Відповідно до п. 1 розділу XXIII Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з п. 2 розділу XXIII Порядку №260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
Пунктом 8 розділу XXIII Порядку №260 встановлено, що військовослужбовцям, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - до шести років, грошова допомога для оздоровлення надається в році вибуття у відпустку та в році, у якому вони стали до виконання обов`язків за посадою після прибуття з цієї відпустки, за умови, що вони набули право на щорічну основну відпустку в цих роках.
Заперечення відповідача з цього приводу полягали в тому, що позивач повернулася з відпустки по догляду за дитиною 27.07.2022 року, а 28.07.2022 року звільнилася, а тому не набула право на щорічну відпустку та не має права на відповідну допомогу. При цьому відповідач у відзиві конкретно вказав, що виплата цієї допомоги не здійснювалася, доказів виплати не надав. Факт невиплати такої допомоги підтверджується довідкою відповідача від 01.03.2023 року №482/ФЕС, що міститься в матеріалах справи.
Суд виходить з того, що згідно п. 2 розділу XXIII Порядку №260 підставою для виплати такої допомоги є наказ командира військової частини. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 28.07.2022 року №211, який міститься в матеріалах справи та щодо якого відповідачем не висловлено жодних заперечень, в т.ч. щодо його змісту, наказано виплатити позивачу грошову допомогу для оздоровлення за 2022 рік.
Таким чином, суд не приймає зауваження відповідача щодо відсутності у позивача права на грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, оскільки в наказі про звільнення позивача від 28.07.2022 року №211 безпосередньо наказано таку допомогу виплатити. Цей наказ є чинним, доказів його скасування, внесення до нього змін відповідачем не надано. Відповідно, невиплата позивачу грошової допомоги при звільненні є протиправною, в зв`язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.
Щодо одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до п. 1, 2 розділу XХXII Порядку №260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.
Відповідач не заперечував право позивача на отримання цієї допомоги через її невідповідність статусу особи, на яку поширюється дія п. 2 розділу XХXII Порядку №260, натомість вказував, що позивач не має десяти років вислуги, при цьому вислугу позивача обчислював з 05.02.2015 року по 28.07.2022 року. Факт невиплати такої допомоги підтверджується довідкою відповідача від 01.03.2023 року №482/ФЕС, що міститься в матеріалах справи.
Позивач з цього приводу посилалася на положення Закону №2011-XІІ та Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 (далі Порядок №393).
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону №2011-XІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Так, згідно абз 1, 4, 8 п. 10 Порядку №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.
В ч.2 ст. 15 Закону №2011-XІІ відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 24.11.2020 року по справі №822/3008/17.
Суд зазначає, що згідно наказу відповідача від 29.07.2022 року №2590 загальна вислуга позивача складає 12 років 04 місяці 01 день. При цьому жодним положенням законодавства не передбачено, що виплата згідно Закону №2011-XІІ, розділу XХXII Порядку №260, Порядку №393 здійснюється виходячи з обчислення саме календарної вислуги або виходячи з обчислення вислуги за останнім місцем служби.
Щодо відмінності відсоткового розміру такої допомоги в Порядку №393 і Законі №2011-XІІ та п.2 розділу XХXII Порядку №260 суд зазначає, що положення вказаного закону мають пріоритет в силу ієрархії законодавства, а положення Порядку №260 в силу спеціальної норми права, яка при цьому прийнята пізніше.
Відповідно, відповідач безпідставно вважав, що вислуга позивача складає менше 10 років, в зв`язку з чим вона не має права на отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відповідно, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо виплати компенсації за неотримане речове майно.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 (далі Порядок №178).
Відповідно до п. 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідач з цього приводу зазначав, що позивач під час проходження військової служби була забезпечена усім необхідним речовим майном відповідно до норм забезпечення. Доказів виплати компенсації не надав, конкретно факт невиплати компенсації не заперечив.
Таким чином, суд не приймає зауваження відповідача щодо забезпечення позивача усім необхідним речовим майном, оскільки в наказі про звільнення позивача від 28.07.2022 року №211 безпосередньо наказано здійснити відповідну грошову компенсацію. Цей наказ є чинним, доказів його скасування, внесення до нього змін відповідачем не надано. Відповідно, невиплата позивачу такої компенсації є протиправною, в зв`язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.
Щодо компенсації за додаткову відпустку за 2015-2022 роки, яка передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі Закон№3551-XII) учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Пунктом 3 розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Згідно п. 6 розділу XXXI Порядку №260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
В цій частині первинно мав місце спір про факт виплати як такої, а не про право, оскільки відповідач право позивача на отримання компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій не заперечував, натомість вказував, що така виплата була здійснена позивачу. Після такого уточнення позивач у відповіді на відзив вказала, що «компенсація невикористаної додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки виплачена позивачем не в повному обсязі», тобто фактично змінила свою позицію щодо питання факту виплати як такої на заперечення виплати в повному розмірі. Позовні вимоги при цьому уточнено не було.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.02.2019 року у справі № 824/399/17-а.
Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
Вирішуючи питання про факт виплати позивачу компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій в межах заявлених позовних вимог суд зазначає, що визнає такий факт підтвердженим, оскільки відповідачем надано докази щодо такої виплати, при цьому позивач після надання таких доказів перестала заперечувати факт виплати як такої. Окрім цього, після конкретних тверджень про факт виплати у визначені дати для заперечення такого факту вже позивач мала надати докази на спростування такого факту (наприклад, виписку по картковому рахунку, згідно якої у відповідні дати виплати не було).
Відповідно, суд не вбачає підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування і невиплати компенсації за додаткову відпустку за 2015-2022 роки (загалом 112 діб), оскільки в ході судового розгляду факт такої виплати було підтверджено відповідачем, з чим фактично погодилась і позивач.
Надаючи оцінку можливості суду на виконання ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог суд вказує, що не вбачає такий вихід за можливе, оскільки позивачем не доведено у відповідності до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обставину виплати відповідної компенсації не в повному обсязі, в т.ч. не надано жодних доказів на підтвердження цього, не надано відповідних розрахунків та не визначено конкретної суми, яку вона вважає недоплаченою. Таким чином, суд не має достатніх підстав для обґрунтованого висновку про факт виплати компенсації не в повному розмірі, в зв`язку з чим позбавлений можливості надати йому правову оцінку. Звертає увагу суд і на те, що зміна позиції позивача з заперечення факту виплати на заперечення факту виплати в належному розмірі фактично вказує на зміну предмету (з оскарження протиправності невиплати на оскарження протиправності виплати не в повному розмірі) та підстав (з обґрунтування та доказів невиплати на обґрунтування та докази виплати не в повному розмірі) позову, що в ході судового розгляду не допускається.
Отже, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Суд зазначає, що формулювання позовних вимог є неналежним, оскільки визнання протиправними дій щодо ненарахування і невиплати окремих виплат за змістом є визнанням протиправною бездіяльності щодо ненарахування і невиплати таких виплат. Відповідно, суд у відповідній частині задоволених позовних вимог задовольняє їх за змістом, однак приводить у відповідність до положень ст. ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
З огляду вказане, а також враховуючи те, що доказів сплати сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України., суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко