Справа № 320/4432/21
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4432/21 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Петрівської сільської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Петрівської сільської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати частково протиправним та скасувати рішення Петрівської сільської ради від 11.03.2021 №189 в частині відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва в селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, орієнтовною площею 0,1200 га;

- зобов`язати Петрівську сільську раду надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Петрівської сільської ради, приблизною площею 0,12 га для ведення садівництва, яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:140:0164, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою належним чином не мотивовано та не містить обґрунтованих належним обставин, що слугували підставою для прийняття такого рішення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Петрівська сільська рада звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відмова надати земельну ділянку у власність обумовлена невідповідністю місця розташування об`єкта, оскільки цільове призначення земельної ділянки, яке зазначено у клопотання ОСОБА_1 , згідно генерального плану с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, не передбачено для садівництва, так як знаходиться в межах населеного пункту та відноситься до земель санітарно-захисної зони.

Апелянт зазначає, що бажане місце розташування земельної ділянки суперечить цільовому призначенню, визначеному генеральним планом с. Нові Петрівці, що в силу вимог частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Також апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції втручається в дискреційні повноваження відповідача, зобов`язавши надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 03 травня 2023 року.

Від ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 06.01.2021 року звернувся до Петрівської сільської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Петрівської сільської ради приблизною площею 0,12 гектара для ведення садівництва, яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:140:0164 у відповідності до викопіювання з кадастрової карти. До клопотання позивач додав: копію паспорта України; графічне розташування ділянки; копію посвідчення УБД; копію договору на представника; копію свідоцтва адвоката.

Петрівською сільською радою 11.03.2021 року прийнято рішення №189, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва в селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області орієнтовною площею 0,1200 га у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельних ділянок генеральному плану та іншої містобудівної документації населених пунктів.

Не погоджуючись із відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За приписами ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Положеннями ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом

Згідно ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

За змістом положень п. «в» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

В силу приписів ч. 2 ст. 121 Земельного кодексу України, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно із частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу фактично відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області орієнтовною площею 0,1200 га, у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельних ділянок Генеральному плану та іншої містобудівної документації.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з правовим висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували, що була проведена перевірка, відповідно до результатів якої встановлено невідповідність місця розташування Генеральному плану та іншої містобудівної документації.

Виходячи із зазначеного, рішення з цього приводу має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних, підстав для цього.

При цьому, матеріали справи свідчать, що Петрівською сільською радою під час розгляду даної справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування тих обставин, які були покладені відповідачем в якості підстави для прийняття спірного рішення надано не було.

В свою чергу, колегія суддів акцентує увагу на тому, що у разі прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність одночасно вирішується питання про надання земельної ділянки у власність. Однак, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є безумовним свідченням позитивного рішення про надання її у власність чи користування.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, наявні підстави для визнання протиправним і скасування рішення Петрівської сільської ради від 11.03.2021 №189 в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 0,1200 га.

Доводи апелянта про те, що позивачу відмовлено надати дозвіл на розробку проекту землеустрою у зв`язку із тим, що цільове призначення земельної ділянки, яке зазначено у клопотанні позивача не передбачено для садівництва, оскільки знаходиться за межами населеного пункту та відноситься до земель санітарно-захисної зони, колегія суддів не приймає в якості доказу, оскільки в оскаржуваному рішенні не зазначено такої підстави.

Розглядаючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Петрівської сільської ради приблизною площею 0,12 га для ведення садівництва, яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:140:0164 у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти за заявою відповідне рішення або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

При цьому судом враховано, що зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В той же час, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

Колегія суддів зазначає, що прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №814/1959/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів акцентує увагу, що вирішення питання, про яке просить позивач, в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, перебуває поза компетенцією адміністративного суду, оскільки до юрисдикції суду в широкому розумінні не входить зобов`язання відповідача приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції, зокрема, органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати рішення неправомірним та скасувати його, а також зобов`язати відповідача з урахуванням висновків суду повторно розглянути відповідне питання та прийняти за наслідками розгляду вмотивоване та обґрунтоване нормами законодавства рішення, при цьому суд не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 1340/5638/18, яка враховується колегію суддів при розгляді даної справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що приймаючи рішення про задоволення зазначеної позовної вимоги, суд першої інстанції не навів жодного обґрунтування щодо її задоволення в мотивувальній частині рішення, однак зазначив про її задоволення в резолютивній частині судового рішення.

З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів зазначає, що позивачем має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.

Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем не доведено і не надано суду відповідних доказів завдання йому моральної шкоди, а тому ця вимога не підлягає задоволенню.

Судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Петрівської сільської ради задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Петрівської сільської ради від 11.03.2021 року №189 в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва в селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області орієнтовною площею 0,1200 га.

Зобов`язати Петрівську сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 06.01.2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Петрівської сільської ради приблизною площею 0,12 га для ведення садівництва, яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:140:0164 у відповідності до викопіювання з кадастрової карти.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко