Справа № 160/4749/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2023 року Справа № 160/4749/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
13 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у повному обсязі додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, за періоди з 31 травня 2022 року по 02 серпня 2022 року та з 08 грудня 2022 року по 09 січня 2023 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 , у повному обсязі додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, за періоди з 31 травня 2022 року по 02 серпня 2022 року та з 08 грудня 2022 року по 09 січня 2023 року, із розрахунку 100 000.00 грн. на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, під час перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (із урахуванням уже нарахованих та виплачених позивачеві сум).
Позовна зайва обґрунтована протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати у повному обсязі додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі Постанова №168). Так, в період з 31.05.2022 року по 02.08.2022 року, а також з 08.12.2022 року по 09.01.2023 року позивач перебував у районі ведення бойових дій, де приймав участь у таких діях, а також у заходах з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Водночас, відповідачем за вказані періоди не позивачу виплачено грошове забезпечення із розрахунку 100000,00 грн пропорційно, при цьому в наявності накази військових частин про відрядження, прибуття та повернення з відрядження для виконання бойових дій, які підтверджують участь у таких бойових діях.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/4749/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/4749/23 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
27 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Факт направлення позивача у відрядження для виконання бойових завдань не заперечує, водночас вказує, що згідно Положень Постанови №168 та Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 року №912/з/29 виплата додаткової винагороди згідно Постанови №168 у розмірі 100000,00 грн. пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях здійснюється на підставі довідок військової частини, до яких для виконання завдань був відряджений військовослужбовець. В зв`язку з ненадходженням таких довідок до відповідача від військової частини, до якої було відряджено позивача у спірні періоди, підстави для виплати відповідних сум відсутні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у задоволенні клопотання представника Військової частини НОМЕР_2 про розгляд справи №160/4749/23 за правилами загального позовного провадження відмовлено.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Наказом відповідача від 09.04.2022 року №57 (по стройовій частині) капітана запасу ОСОБА_1 вирішено вважати призначеним начальником служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту управління НОМЕР_4 окремої бригади, ВОС-1101003.
Наказом відповідача від 31.05.2022 року №121 позивача визнано таким, що вибув у відрядження для виконання бойового завдання до м. Курахове Донецької області для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 31.05.2022 року №117 позивача вирішено вважати таким, що з метою виконання службових (бойових) завдань прибув до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », які залучаються та беруть безпосередню участь в угрупованні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.
Наказом відповідача від 02.08.2022 року №189 позивача вирішено вважати таким, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків з м. Курахове Донецької області 02.08.2022 року.
Відповідно до рапорту командира 35 тактичної групи позивач брав безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії в період з 31.05.2022 року по 02.08.2022 року в м. Курахово Донецької області.
Наказом відповідача від 08.12.2022 року №322 позивача вирішено вважати таким, що вибув для виконання бойового завдання до оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з 08.12.2022 року для організації взаємодії.
Наказом командувача оперативного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 08.12.2022 року №21 позивача вирішено вважати таким, що 08.12.2022 року прибув до складу сил і засобів оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з метою виконання службових (бойових) завдань.
Наказом відповідача від 09.01.2023 року №53 позивача вирішено вважати таким, що 09.01.2023 року вибув зі складу сил і засобів оперативного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Відповідно до посвідчення про відрядження позивача від 07.12.2022 року №659 він на підставі наказу від 08.12.2022 року №322 вибув від відповідача та 08.12.2022 року прибув до оперативного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а 09.01.2023 року вибув із оперативного угруповання «Херсон» до відповідача, куди прибув 09.01.2023 року.
Наказом відповідача від 11.01.2023 року №12 позивача вирішено вважати таким, що 10.01.2023 року прибув і приступив до виконання службових обов`язків із бойового завдання з оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Відповідно до змісту довідки від 28.02.2023 року №13/106 за спірні періоди відрядження позивача йому не здійснено доплату згідно Постанови №168 у розмірі 100000,00 грн пропорційно участі у бойових діях.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії), встановленої Постановою №168, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
В силу дії частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до абз.1 ст.1-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XІІ), законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Згідно з частини другої ст.1-2 Закону №2011-XІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022 та від 06.02.2023 №58/2023, строк дії воєнного часу продовжувався.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова №168, пунктом 1 якої (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) у відповідній частині установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Державної спеціальної служби транспорту виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Отже, з 24.02.2022 у військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виникло право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Підставою для нарахування та виплати такої винагороди є відповідний наказ командира.
Суд зазначає, що до вказаної постанови Кабінету Міністрів України №168 вносились зміни та доповнення, та зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 року №793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (далі Постанова №793), доповнено п.2-1, яким визначено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Постанова Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 набрала чинності з дня її опублікування, а саме з 19.07.2022 та підлягає застосуванню з 24.02.2022.

Відповідно п.2-1 Постанови №168 вона підлягає застосуванню з 24.02.2022.

Порядок та умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги військовослужбовцям встановлений телеграмою Міністра оборони України від 25.03.2022 року №248/1298 (застосувалась до 01.06.2022) та від 23.06.2022 №912/а/29 (застосовується після 01.06.2023).

Основним аргументом відповідача щодо невиплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000,00 грн. є посилання на телеграму Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/а/29 (далі Окреме доручення) та п.2-1 Постанови №168, в силу якого відповідна телеграма, згідно позиції відповідача, підлягає застосуванню до обставин даної справи.

Так, абзацем сьомим (згідно посилань відповідача четвертим) пункту 3 Окремого доручення про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу, до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець).

Окрім цього, абзацем другим пункту 4 Окремого доручення у разі, якщо військовослужбовці були відряджені до військових частин (установ), що входять до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави з однієї військової частини, то безпосередня участь у бойових діях цих військовослужбовців може підтверджуватися однією довідкою з відображенням в ній термінів безпосередньої участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця за формою, наведеною в додатку №2 до цього доручення.

В свою чергу згідно п. 5 Окремого доручення виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень або 30000 гривень здійснювати на підставі наказів командирів (начальників) військових частин (військових начальних закладів, установ, організацій) особовому складу військової частини. В цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100000 гривень за місяць обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку №3 до цього доручення).

Суд не вважає позицію відповідача у справі аргументованою виходячи з наступного.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Аналогічний спосіб правозастосування наведених норм права міститься у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2023 року по справі №420/17244/22.

За обставин цієї справи перший період перебування позивача у зоні проведення бойових дій тривав з 31.05.2022 року по 02.08.2022 року. Відповідно, вказані вище положення законодавства щодо дії Постанови №168 у часі є релевантними до частини цього періоду з 31.05.2022 року по 18.07.2022 року включно. В зв`язку з цим нездійснення позивачу виплати грошового забезпечення у розмірі 100000,00 грн пропорційно є протиправною бездіяльністю.

Щодо іншої частини цього періоду, а також періоду з 08.12.2022 року по 09.01.2023 року суд зазначає наступне.

Твердження відповідача про те, що підставою для нарахування та виплати додаткової винагороди є довідка за формою додатку №1 або №2 Окремого доручення, видана командиром угрупування оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» є необґрунтованим, оскільки суперечить абзацу 4 Постанови №168 - виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), а також п. 5 Окремого доручення. Згідно змісту Окремого доручення відповідні довідки є підтвердженням безпосередньої участі у бойових діях або заходах, а не підставою для виплати додаткової винагороди. Більш того, згідно абз. 3 п. 5 Окремого доручення не визначено вичерпного переліку підстав для видання наказу про виплату додаткової винагороди, в т.ч не визначено нормативного правила про те, що такий наказ може бути видано виключно на підставі відповідної довідки.

Твердження відповідача про те, що відповідна довідка надає підтвердження для командира військової частини чи брав позивач участь у бойових діях є обґрунтованим, однак використано неналежним чином, оскільки Постанова №168 пов`язує виплату додаткової винагороди саме з безпосередньою участю у бойових діях, що з урахуванням засади розумності може бути підтверджено і іншими доказами.

Так, за обставин цієї справи в наявності накази, якими відповідач відрядив позивача у відрядження для виконання саме бойового завдання (накази від 31.05.2022 року №121 та від 08.12.2022 року), накази про визнання позивача таким, що прибув для виконання бойового завдання (наказ оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 31.05.2022 року №117, наказ оперативного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 »), а також накази відповідача при визнання позивача таким, що прибув із бойового завдання (від 02.08.2022 року №189, від 11.01.2023 року №12). Щодо періоду з 31.05.2022 року по 02.08.2022 року додатково в наявності рапорт командира 35 тактичної групи про те, що в т.ч. позивач брав безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги відсутність конкретного заперечення відповідачем факту безпосередньої участі позивача у бойових діях, в т.ч. призначення службового розслідування щодо направлення для виконання бойового завдання та ухилення від його виконання, суд вважає, що безпосередня участь позивача у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії є підтвердженою належним чином. Відповідно, у відповідача були в наявності достатні фактичні (вищевказані документи, відсутність конкретного заперечення відповідного факту) та правові (положення абзаців 1, 4 Постанови №168, п. 5 Окремого доручення) підстави для виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Отже, бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу вищевказаної додаткової винагороди є протиправною.

Окремо суд констатує, що бездіяльність відповідача щодо невиплати вказаної додаткової винагороди за описаних обставин справи явно суперечить вимогам до відповідача, що встановлені ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої відповідач мав довести, що він допустив бездіяльність:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п. 1);

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п.3);

4) добросовісно (п. 5);

5) розсудливо (п. 6);

6) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8);

7) своєчасно, тобто протягом розумного строку (п. 10).

Суд висновує, що вказаних вимог до своєї діяльності відповідач не дотримався та своєю бездіяльністю фактично позбавив позивача як особи, що безпосередньо брала участь у бойових діях, права на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн, передбаченої Постановою №168 за таку безпосередню участь.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви.

З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визначити резолютивну частину рішення у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача, виконання судового рішення та поновлення його прав.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду вказане, а також враховуючи те, що доказів сплати сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за безпосередню участь в бойових діях за періоди з 31 травня 2022 року по 02 серпня 2022 року та з 08 грудня 2022 року по 09 січня 2023 року в розрахунку на місяць пропорційно часу участі ОСОБА_1 у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за безпосередню участь в бойових діях за періоди з 31 травня 2022 року по 02 серпня 2022 року та з 08 грудня 2022 року по 09 січня 2023 року в розрахунку на місяць пропорційно часу участі ОСОБА_1 у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням виплачених сум.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко