Справа № 990/75/23
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа №990/75/23

адміністративне провадження № П/990/75/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Блажівської Н.Є., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В., Олендера І.Я.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

ОСОБА_1 18.04.2023 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду як суду першої інстанції позов до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Президента України Зеленського В.О. щодо неприйняття рішення про надання до Верховної Ради України пропозиції щодо розгляду нею питання про відповідальність Кабінету Міністрів України у зв`язку із незабезпеченням ним всупереч закону та без поважних причин розроблення в державі комплексних планів просторового розвитку території територіальної громади та базових державних топографічних карт масштабу 1:10000 територій областей, що унеможливлює упровадження на законних підставах реформи децентралізації, земельної реформи в Україні, здійснення цивільного захисту населення у воєнних та мирний час та відбудови зруйнованих бойовими діями територій, та зобов`язати Президента України Зеленського В.О. прийняти рішення про надання до Верховної Ради України пропозиції щодо розгляду нею питання про відповідальність Кабінету Міністрів України у зв`язку із незабезпеченням ним всупереч закону та без поважних причин розроблення в державі комплексних планів просторового розвитку території територіальної громади та базових державних топографічних карт масштабу 1:10000 територій областей, що унеможливлює упровадження на законних підставах реформи децентралізації, земельної реформи в Україні, здійснення цивільного захисту населення у воєнних та мирний час та відбудови зруйнованих бойовими діями територій.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вважає, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, останнім були порушені права та інтереси позивача, а саме: порушене право позивача на можливість впливу на поліпшення роботи органів державної влади, яке визначено другим реченням преамбули Закону України «Про звернення громадян»; порушив законний інтерес позивача щодо прагнення ним до користування таким нематеріальним благом як належне виконання Президентом України своїх владних повноважень, які полягають у забезпечення належної відповідальності перед ним Кабінету Міністрів України, що встановлено частиною другою статті 113 Конституції України.

Свою позицію позивач обґрунтовує такими аргументами:

Кабінет Міністрів України має вживати в межах повноважень заходи щодо забезпечення розроблення комплексних заходів планів просторового розвитку територіальної громади (далі - комплексний план територіальної громади) та необхідних для цього базових державних топографічних карт масштабу 1:140000 територій областей (далі - топографічна карта області) на виконання положень частини другої статті 19, частини першої статті 113 Конституції України, частини першої статті 1, частин першої, четвертої статті 23, частини першої статті 39 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», пункту 5-1частини першої статті 1, пункту 7 частини першої, частини третьої статті 2, частини першої статті 6, пунктів 1, 2, 6 статті 7, частини першої статті 8, абзаців 1-3 частини третьої, частин 15, 21 статті 16-1, абзацу м1 частини другої, частин шостої, чотирнадцятої статті 17, абзацу 2 частини першої, частини восьмої статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», абзаців 10, 12 частини першої статті 1 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», абзацу 2 підпункту 2 пункту 43 Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України» від 01.09.2021 № 926 (далі - Порядку розроблення містобудівної документації), та керуючись положеннями частини другої статті 1, пунктів 1, 2 частини першої статті 2, пункту 1 частини першої статті 13, пункту 1 статті 20, частини першої статті 35 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»;

частиною першою статті 6, пунктами 1, 2, 6 статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що управління у сфері містобудівної діяльності покладається, між іншим, і на Кабінет Міністрів України;

відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» задля розроблення комплексних планів територіальної громади спочатку повинні бути сформованими необхідні оновлені картографічні основи територій територіальних громад в цифровій формі як набори профільних геопросторових даних у державній геодезичній системі координат УСК-2000 і єдиній системі класифікації та кодування об`єктів будівництва для формування баз даних для містобудівного кадастру;

у зв`язку з прийняттям у липні 2020 року Закону України № 711-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» на основі комплексного платну територіальної громади має здійснюватися законний соціально-економічний розвиток будь-якої територіальної громади з додержанням принципу збалансованості державних, громадських та приватних інтересів, що встановлено пунктом 5-1 статті 1 , абзацом 2 частини другої статті 16-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

у зв`язку з недостатністю власних бюджетних коштів територіальних громад, необхідних для розроблення комплексних планів територіальної громади та топографічних карт масштабу 1:10000 територій територіальних громад, що у своїй сукупності складають топографічні карти областей, Міжнародний банк реконструкції та розвитку в обсязі потреб нашої держави надає такі кошти відповідно до укладеної ним з Державною України Угоди про позику (програма «Прискорення приватних інвестицій у сільське господарство») від 27.08.2019 № 8973-UA (далі - Угода № 8973-UA), виконання якої до сьогодні без поважних причин не забезпечується Кабінетом міністрів України;

згідно з Угодою № 8973-UA кошти Міжнародного банку реконструкції та розвитку мають спрямовуватися на розроблення планів землекористування для об`єднаних територіальних громад і ортофотографій та топографічних карт в масштабі 1:10000, чим в силу наведених вище правових норм, є комплексні плани територіальної громади та топографічні карти областей, про що було внесено відповідні зміни до Угоди № 8973-UA в частині змін назв даної документації;

разом з тим, з 2019 року і до цього часу Кабінет Міністрів України без поважних причин не забезпечив виконання Угоди № 8973-UA, наслідком чого стало невикористання, станом ще на початок збройної агресії російської федерації, 26 мільйонів доларів США коштів Міжнародного банку реконструкції та розвитку на оплату робіт із розроблення топографічної карти області для 21 області України та комплексного плану територіальної громади для 250 об`єднаних територіальних громад;

у відповідь на свій лист від 03.03.2023 № 03/03, позивач отримав лист Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 05.04.2023 № 22/023280-26, зміст якого свідчить про те, що з боку Президента України Зеленського В.О., в порушення принципу об`єктивності та всебічності перевірки заяв, не було надано оцінки ані жодному викладеному в цьому листі позивача аргументу щодо факту наявності протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України, який полягає у незабезпеченні ним. Всупереч закону та без поважних причин, розроблення в державі комплексних планів територіальної громади та топографічних карт областей, що унеможливлює упровадження на законних підставах реформи децентралізації, земельної реформи в Україні, здійснення цивільного захисту населення у воєнних і мирний час та відбудови зруйнованих бойовими діями територій, а також зміст цієї відповіді свідчить про те, що з боку відповідача не було прийнято рішень відповідно до чинного законодавства і незабезпечення їх виконання, не було виявлено та усунуто причин і умов, які сприяли порушенням, що є фактом недотримання положень частини першої статті 15, абзаців 2, 5 статті 19 Закону України «Про звернення громадян»;

внаслідок недослідження вказаних у листі ОСОБА_1 від 03.03.2023 № 03/03 аргументів та всупереч закону, з боку Президента України Зеленського В.О. не було прийняте рішення про надання ним до Верховної Ради України пропозиції щодо розгляду нею питання про відповідальність Кабінету Міністрів України, з підстав незабезпечення ним всупереч закону та без поважних причин розроблення в державі комплексних планів територіальної громади та топографічних карт областей, що унеможливлює упровадження на законних підставах реформи децентралізації, земельної реформи в Україні, здійснення цивільного захисту населення у воєнних і мирний час та відбудови зруйнованих бойовими діями територій.

Відповідач заперечує проти позову, вважає, що позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню, оскільки з огляду на заявлені позивачем позовні вимоги, у цій справі відсутній публічно-правовий спір між ОСОБА_1 та Президентом України Зеленським В.О, а також відсутнє порушене право, свобода або інтерес позивача.

Свою позицію відповідач обґрунтовує такими аргументами:

Право особи на звернення до суду за захистом «суспільного інтересу» не передбачене ані Конституцією України, ані Кодексом адміністративного судочинства України, ані джерелами міжнародного права, з огляду на що звернення позивача за захистом такого інтересу та з підстави порушення права позивача на управління державними справами є безпідставним;

Внесення пропозицій до Верховної Ради України щодо розгляду питання про відповідальність Кабінету Міністрів України є правом, а не обов`язком Президента України Зеленського В.О. ;

Вимога щодо зобов`язання обов`язком Президента України внести пропозицію до Верховної Ради України щодо розгляду питання про відповідальність Кабінету Міністрів України є втручанням у дискреційні повноваження Президента України, визначені Конституцією України.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ, ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Верховний Суд ухвалою від 01.05.2023 відкрив провадження в адміністративній справі та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Згідно протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2023 було здійснено заміну суддів Гончарової І.А. та Юрченко В.П., у зв`язку з їх перебуванням у відпустці.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Листом від 03.03.2023 № 03/03 ОСОБА_1 звернувся до Президента України Зеленського В.О. зі зверненням, в якому порушив питання необхідності, на його переконання, внесення Президентом України Зеленським В.О. до Верховної Ради України пропозиції щодо розгляду питання про відповідальність Кабінету Міністрів України, з підстав незабезпечення ним приведення до норм закону перебігу реформи децентралізації в Україні, земельної реформи в Україні, здійснення цивільного захисту населення у воєнний і мирний час та відбудови зруйнованих бойовими діями територій.

У зверненні до Президента України ОСОБА_1 з посиланням на норми права наголосив, що з 2019 року і до цього часу Кабінет Міністрів України без поважних причин не забезпечив виконання Угоди № 8973-UA, наслідком чого стало невикористання, станом ще на початок збройної агресії російської федерації, 26 мільйонів доларів США коштів Міжнародного банку реконструкції та розвитку на оплату робіт із розроблення топографічної карти області для 21 області України та комплексного плану територіальної громади для 250 об`єднаних територіальних громад, з огляду на шо просив Президента України Зеленського В.О. прийняти рішення про надання до Верховної Ради України пропозиції щодо розгляду нею питання про відповідальність Кабінету Міністрів України, з підстав незабезпечення ним всупереч закону та без поважних причин розроблення в державі комплексних планів територіальної громади та топографічних карт областей, що унеможливлює упровадження на законних підставах реформи децентралізації, земельної реформи в Україні, здійснення цивільного захисту населення у воєнних і мирний час та відбудови зруйнованих бойовими діями територій.

Листом від 05.04.2023 № 22/023280-26 Департамент з питань звернень громадян Офісу Президента України надав позивачу відповідь, у якій повідомив, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на розроблення комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад не передбачено. Також у відповіді було зазначено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.03.2023 № 221-р було затверджено план пріоритетних дій Уряду на 2023 рік (далі - план дій), який спрямований на розв`язання суспільно важливих проблем, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, послідовного виконання пріоритетних завдань Уряду з відновлення та розвитку України, у тому числі розпочатих у 2022 році. Цей план дій передбачає крики, реалізація яких сприятиме вирішенню питань, порушених ОСОБА_1 у зверненні, зокрема: крок 146 передбачає актуалізацію будівельних норм з використанням кращого міжнародного досвіду, зокрема, параметричного методу нормування у будівництві (відповідальний - Мінінфраструктури, строк виконання - грудень); крок 160 передбачає розроблення та подання Кабінету Міністрів України законопроекту щодо внесення змін до Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» (відповідальний - Мінагрополітики, Держгеокадастр, строк виконання - серпень); крок 163 передбачає створення та оновлення державних топографічних карт масштабу 1:10000 (відповідальний - Держгеокадастр, строк виконання - грудень). Крім того, у листі було вказано, що листом від 10.02.2022 № 22/002443-18К ОСОБА_1 була надана відповідь на аналогічне по суті звернення.

Позивач, вважаючи, що внаслідок недослідження вказаних у листі ОСОБА_1 від 03.03.2023 № 03/03 аргументів з боку Президента України Зеленського В.О. не було прийняте рішення про надання ним до Верховної Ради України пропозиції щодо розгляду нею питання про відповідальність Кабінету Міністрів України, звернувся до Верховного Суду з цим позовом.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України встановлені статтею 266 КАС України. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої цієї статті її правила поширюються, зокрема, на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) указів і розпоряджень Президента України; законності дій чи бездіяльності Президента України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких глава держави реалізує свої владні (управлінські) функції.

Отже, підставою для звернення до суду з позовом є порушення прав, свобод та інтересів позивача рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. У свою чергу, законодавством визначено вичерпний перелік форм захисту прав позивача.

У Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Суд звертає увагу на те, що порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені.

Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх актах на те, що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України (рішення від 10.04.2003 № 7-рп/2003, від 07.04.2004 № 9-рп/2004, від 16.05.2007 № 1-рп/2007, від 02.10.2008 № 19-рп/2008).

Повноваження Президента України визначені статтею 106 Конституцій України.

Згідно із частиною першою вказаної статті Конституції України Президент України:

1) забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави;

2) звертається з посланнями до народу та зі щорічними і позачерговими посланнями до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України;

3) представляє державу в міжнародних відносинах, здійснює керівництво зовнішньополітичною діяльністю держави, веде переговори та укладає міжнародні договори України;

4) приймає рішення про визнання іноземних держав;

5) призначає та звільняє глав дипломатичних представництв України в інших державах і при міжнародних організаціях; приймає вірчі і відкличні грамоти дипломатичних представників іноземних держав;

6) призначає всеукраїнський референдум щодо змін Конституції України відповідно до статті 156 цієї Конституції, проголошує всеукраїнський референдум за народною ініціативою;

7) призначає позачергові вибори до Верховної Ради України у строки, встановлені цією Конституцією;

8) припиняє повноваження Верховної Ради України у випадках, передбачених цією Конституцією;

9) вносить за пропозицією коаліції депутатських фракцій у Верховній Раді України, сформованої відповідно до статті 83 Конституції України, подання про призначення Верховною Радою України Прем`єр-міністра України в строк не пізніше ніж на п`ятнадцятий день після одержання такої пропозиції;

10) вносить до Верховної Ради України подання про призначення Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України;

11) призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Генерального прокурора;

12) призначає на посади та звільняє з посад половину складу Ради Національного банку України;

13) призначає на посади та звільняє з посад половину складу Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення;

14) вносить до Верховної Ради України подання про призначення на посаду та звільнення з посади Голови Служби безпеки України;

15) зупиняє дію актів Кабінету Міністрів України з мотивів невідповідності цій Конституції з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо їх конституційності;

16) скасовує акти Ради міністрів Автономної Республіки Крим;

17) є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави;

18) очолює Раду національної безпеки і оборони України;

19) вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та в разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань;

20) приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України;

21) приймає у разі необхідності рішення про введення в Україні або в окремих її місцевостях надзвичайного стану, а також оголошує у разі необхідності окремі місцевості України зонами надзвичайної екологічної ситуації - з наступним затвердженням цих рішень Верховною Радою України;

22) призначає на посади третину складу Конституційного Суду України;

24) присвоює вищі військові звання, вищі дипломатичні ранги та інші вищі спеціальні звання і класні чини;

25) нагороджує державними нагородами; встановлює президентські відзнаки та нагороджує ними;

26) приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні;

27) здійснює помилування;

28) створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби;

29) підписує закони, прийняті Верховною Радою України;

30) має право вето щодо прийнятих Верховною Радою України законів (крім законів про внесення змін до Конституції України) з наступним поверненням їх на повторний розгляд Верховною Радою України;

31) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією України.

Частиною першою статті 87 Конституції України передбачено, що Верховна Рада України за пропозицією Президента України або не менш як однієї третини народних депутатів України від конституційного складу Верховної Ради України може розглянути питання про відповідальність Кабінету Міністрів України та прийняти резолюцію недовіри Кабінету Міністрів України більшістю від конституційного складу Верховної Ради України.

Також слід звернути увагу на те, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо певні дії повинні, але не вчиняються суб`єктом владних повноважень на реалізацію покладеної на нього компетенції.

Водночас відповідно до змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають їм можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох альтернативних варіантів управлінських рішень, кожен із яких є законним. При цьому повноваження державних органів не можуть визнаватися дискреційними за наявності лише одного правомірного та законно обґрунтованого варіанта поведінки суб`єкта владних повноважень.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже, згідно з положеннями Конституції України та КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд не втручається та не може втручатися у конституційну дискрецію (вільний розсуд) відповідача, підміняти його і перебирати на себе повноваження, надані йому Конституцією України.

У порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть бути оскаржені тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України, які прийнято (вчинено) у правовідносинах, у яких Президент України реалізовує свої владні (управлінські) функції.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що наведені вище повноваження Президента України є дискреційними та належать до виключної компетенції його як глави держави.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2020, від 15.09.2021, від 15.12.2021, від 16.02.2022 та від 01.09.2022 у справах № 9901/600/19, 640/33771/20, 9901/383/21 та № 990/46/22 відповідно.

VI. ОЦІНКА СУДУ

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити до органів державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовані Законом України «Про звернення громадян».

Цей Закон також забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Вказані конституційні положення, а також положення Закону України «Про звернення громадян» містять правову процедуру розгляду звернень особи, зокрема, до суб`єктів владних повноважень, яка гарантує доступ особи до інформації, обов`язок розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Виходячи з викладеного та враховуючи контекст спірних правовідносин, що склались між сторонами, Верховний Суд вказує, що правова процедура («fair procedure» - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене перед суб`єктом, якому адресовано звернення, питання відповідно та у спосіб, передбачений законом.

Матеріалами справи підтверджується, що на звернення ОСОБА_1 від 03.03.2023 № 03/03 Департамент з питань звернень громадян Офісу Президента України листом від 05.04.2023 № 22/023280-26 надав вичерпну відповідь, а чинне законодавство України не визначає безальтернативного обов`язку Президента України приймати рішення про внесення до Верховної Ради України пропозиції щодо розгляду питання про відповідальність Кабінету Міністрів України, оскільки такі повноваження Президента України є дискреційними та належать до виключної компетенції його як Глави Держави.

Аргументи позивача спростовані судом наведеною оцінкою, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 2, 241-246, 250, 262, 263, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева,

Н.Є. Блажівська,

Р.Ф. Ханова,

В.В. Хохуляк,

І.Я.Олендер,

Судді Верховного Суду