Справа № 522/7409/23
Суддя: Шенцева О. П.
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/7409/23
Провадження 2-а/522/216/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Шумило М.Р.,

розглянувши у відкритому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управлення Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, а також скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом, у якому просив суд скасувати постанову ГУ ДМС України в Одеській області про накладення адміністративного стягнення серії ПНМОД009820 від 31.03.2023 р., а також визнати протиправним та скасувати рішення № 116 головного спеціаліста відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2023 р. про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця та особи без громадянства громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги обгрунтовує тим, що постановою ГУ ДМС України в Одеській області про накладення адміністративного стягнення серії ПНМОД009820 від 31.03.2023 р. на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100,00 грн. за порушення ч.1 ст. 203 КУпАП. 31 березня 2023 р. головним спеціалістом відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення № 116 про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця та особи без громадянства громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає зазначені постанову та рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню у зв`язку з відсутністю підстав для прийняття такого рішення; порушення процедури повідомлення прокурора стосовно прийняття рішення про примусове повернення; незабезпечення участі перекладача; неповідомлення ГУ ДМС України в Одеській області (далі Відповідач) центру надання правової допомоги про намір позивача оскаржити рішення; не відповідності форми рішення вимогам ч.3 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у зв`язку з чим звернувся до суду.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з підстав того, що рішення № 116 від 31.03.2023 р. про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця та особи без громадянства громадянина Республіки Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте з урахуванням всіх обставин справи та відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки станом на 31.03.2023 р. позивач на території України перебуває незаконно.

Сторони у судове засідання не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача подав до суду заяву про проведення судового засідання в порядку ч.4 ст 229 КАС України.

Відповідно ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Судом встановлено, що співробітниками Управління карного розшуку ГУНП в Одеській області 31.03.2023 р. під час проведення оперативно-профілактичних заходів по АДРЕСА_1 виявлено громадянина Республіки Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства шляхом ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну (законного) перебування, у зв`язку з чим позивача було запрошено до ГУ ДМС України в Одеській області. В результаті проведеної перевірки було встановлено, що позивач прибув на територію України у 2010 році, кордон України перетнув легально - на підставі паспортного документу громадянина Республіки Азербайджану для виїзду за кордон з терміном дії з 08.04.2008 по 07.04.2018 р. Крім того, позивач тимчасово проживає за адресою АДРЕСА_2 , постійного місця проживання та законного джерела існування у останнього немає, доказів протилежному суду не надано.

Таким чином, станом на 31.03.2023 р. позивач на території України перебуває незаконно, у зв`язку з чим відносно Позивача ГУ ДМС в Одеській області був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 009723 від 31.03.2023 р. за ч. 1 ст. 203 КУпАП та постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МОД 009820 від 31.03.2023 р. на Позивача був накладений штраф у розмірі 5100,00 грн., доказів сплати штрафу суду не надано.

Оскільки було встановлено, що після закінчення дозволеного строку перебування, іноземець не виїхав з України, порушуючи міграційне законодавство України, рішенням ГУ ДМС України в Одеській області за № 116 прийнято примусово повернути в країну походження громадянина Республіки Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 28 квітня 2023 р., проте станом на 24.04.2023 р. у визначений термін з території України позивач не виїхав.

Позивач від підпису складеного відносно нього протоколу ПР МОД 009723 від 31.03.2023 р. за ч. 1 ст. 203 КУпАП та постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МОД 009820 відмовився в присутності двох свідків.

Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно зі ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, «порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення відповідного штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення. Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Право на виїзд іноземних громадян або осіб без громадянства за межі України не обмежено.

Позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до компетентних органів не звертався, жертвою торгівлі себе не вважає, елементи переслідування, побоювання чи неможливості повернення до Республіки Азербайджан не виявлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)…».

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ, передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України;

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «…іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлені засади правового статусу іноземців та осіб без громадянства, а саме: іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної», з особою, яка не розуміє державної мови, працівник органу правопорядку, розвідувального органу, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями може спілкуватися мовою, прийнятною для сторін, а також за допомогою перекладача.

Стосовно доводів позивача про незабезпечення присутності перекладача під час оголошення та вручення рішення про примусове повернення, то позивач в участі перекладача не потребує, що зафіксовано в поясненнях та в протоколіпро адміністративне правопорушення ПР МОД 009723 від 31.03.2023 р.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач мав можливість покинути територію України, проте не захотів виїжджати. Позивачеві роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, а також його права та обов`язки відповідно до статті 268 КУпАП.

Стаття 59 Конституції України регламентує, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Позивач мав можливість реалізувати своє право на професійну правову допомогу, оскільки останній не затримувався та особисті речі не відбирались, проте не зробив цього з невідомих причин.

Особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів» у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Згідно пп.1 п.3,основними завданнями ДМС є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Як вбачається з вимог пп. 9 п.4 зазначеного Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно з Постановою КМУ «Про утворення територіальних органів

Державної міграційної служби», Головне управління ДМС в Одеській області є територіальним органом Державної міграційної служби України.

Таким чином, на ГУ ДМС в Одеській області, як на суб`єкта владних повноважень законодавцем покладено обов`язок щодо вчинення дій на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Таким чином, позивач порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: проживав без документів на право проживання в Україні, оскільки термін дії паспорту для виїзду за кордон закінчився 07.04.2018 року і особа не вчинила ніяких дій для легалізації власного становища в Україні. Отже, рішення про примусове повернення в країну громадянського походження прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства. Саме тому вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення № 116 від 31.03.2023 р. про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця та особи без громадянства не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача скасувати постанову ГУ ДМС України в Одеській області про накладення адміністративного стягнення серії ПНМОД009820 від 31.03.2023 р., то суд не вбачає підстав для її задоволення, адже постанова про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст. 203 КУпАП відповідає вимогам чинного законодавства, тому підстав для її скасування немає.

Згідно з частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції.

Узагальнюючи наведене, суд переконаний про наявність підстав для відмови у задоволені адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-9, 72-77, 241-246 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управлення Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, а також скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складений 31.05.2023 року.

Суддя:

30.05.2023