Справа № 160/6153/23
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2023 року Справа № 160/6153/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А.Ю.
за участі секретаря судового засіданняБойко О.О.
представника позивача Макаренка В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, визнання нечинною постанови та зобов`язання вчинити певні дії,-
29.03.2023 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю останньої вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України.
На виконання вимог ухвали суду, 14.04.2023 позивачем були усунуті недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2023 відкрито провадження у справі №160/6153/23 та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 26.04.2023.
26.04.2023 розгляд справи №160/6153/23 перенесено на 22.05.2023.
19.05.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи №160/6153/23 без його участі.
22.05.2023 у судовому засіданні по справі №160/6153/23 оголошено перерву до 31.05.2023 об 11:00 год.
31.05.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій було підтримано аналогічну правову позицію, що і в позовній заяві.
Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 31.05.2023, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та у відповіді на відзив, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання, призначене на 31.05.2023, не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
12.10.2022 постановою державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Фрізен Н.Ю. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 .
Так, між ОСОБА_2 (орендодавець) та Фермерським господарством «Дніпро» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 18.07.2013.
Означений договір зареєстрований 02.08.2013 за №1994599.
Додатковою угодою від 01.06.2021 внесено зміни до договору від 18.07.2013 та здійснено його пролонгацію.
13.06.2022 ухвалою господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/1435/22 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, зокрема, але не виключно на грошові кошти, в межах суми заборгованості, що становить 40 178 583,90 грн., яке належить ФГ «Дніпро» і знаходиться у нього чи інших осіб.
Постановою про арешт майна боржника від 23.06.2022 у ВП №69291318, при примусовому виконанні ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2022 у справі №904/1435/22, державним виконавцем було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, зокрема, але не виключно на грошові кошти, в межах суми заборгованості, що становить 40 178 583,90 грн., яке належить ФГ «Дніпро» і знаходиться у нього чи інших осіб.
Вважаючи, що постанову про арешт майна боржника від 23.06.2022 у ВП №69291318 винесено з порушеннями вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону №1404-VIII).
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ст. 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень, серед іншого, є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.
У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. (ст. 50 Закону №1404-VIII).
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч. 2 ст. 56 Закону №1404-VIII).
З наведеного вбачається, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна боржника, зокрема, на належні йому земельні ділянки. У разі виявлення належних боржнику земельних ділянок, державним виконавцем виноситься постанова про арешт майна або про опис та арешт майна боржника.
У свою чергу накладення арешту обумовлене відсутністю у боржника достатніх коштів чи рухомого майна для погашення заборгованості, визначеної рішенням, яке перебуває на примусовому виконанні, а також встановленням факту належності боржнику на праві власності нерухомого майна (у даному випадку земельних ділянок), який має документально підтверджуватися.
Суд зауважує на тому, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон №1952-ІV) .
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №1952-ІV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державній реєстрації прав підлягають:
- право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва;
речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
У відповідності до приписів ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно приписів ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 №3613-VI (далі - Закон №3613-VI), Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами;
державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;
кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.
Аналіз наведених норм свідчить, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Арешт накладено на виконання ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2022 №904/1435/22, якою вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, зокрема, але не виключно на грошові кошти, в межах суми заборгованості, що становить 40 178 583,90 грн., яке належить ФГ «Дніпро» і знаходиться у нього чи інших осіб.
Суд зазначає, що згідно приписів ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Власники земельних ділянок мають право, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність (п. «а» ч. 1 ст. 90 ЗК України).
Водночас, згідно приписів ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди (ч. 1 ст. 95 ЗК України).
З наведеного вбачається, що Земельним кодексом України чітко розмежовано поняття «право власності на землю» та «право користування земельною ділянкою», зокрема приписами Кодексу визначено, що на відміну від землекористувачів, власники земельних ділянок мають право розпоряджатися своєю земельною ділянкою, а саме відчужувати її (на платній/безоплатній основі), передавати в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність.
У відповідності до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону №1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Враховуючи викладене, той факт, що належність боржнику ФГ «Дніпро» на праві власності вказаної земельної ділянки документально не підтверджено, відповідач не мав законних підстав накладати арешт на вказану земельну ділянку.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо:
Що ж стосується обрання найбільш ефективного способу відновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що статтею 5 КАС України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, у тому числі, про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів, людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Отже, суд не обмежений вимогами адміністративного позову, виходячи з предмету судового захисту, на який він направлений. Нечіткість прохальної частини позовної заяви не є та не може бути підставою для відмови у її задоволенні, оскільки це суперечить принципам адміністративного судочинства і судового захисту у цілому.
Згідно із статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументами учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 147,20 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 287 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, визнання нечинною постанови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог - відмовити
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 272 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 287, 297 КАС України.

Суддя А. Ю. Рищенко