Справа № 520/6980/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 р. Справа № 520/6980/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, повний текст складено 10.11.22 по справі № 520/6980/22

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України , Головного управління Національної поліції в Харківській області , Головного управління Національної поліції у місті Києві

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Головного управління Національної поліції у місті Києві, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоди з 07.11.2015 по 19.04.2016 та з 10.05.2017 по 11.08.2017; зобов`язати ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з 07.11.2015 по 19.04.2016 та з 10.05.2017 по 11.08.2017; визнати протиправною бездіяльність ГУНП у місті Києві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 19.04.2016 по 30.06.2017; зобов`язати ГУНП у місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 19.04.2016 по 30.06.2017; визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.08.2017 по 30.11.2017; зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.08.2017 по 30.11.2017; визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не встановлення, не нарахування та не виплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.11.2017 по 10.06.2021; зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України встановити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.11.2017 по 10.06.2021; визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб на загальну суму 59963,97 гривень; зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб на загальну суму 59963,97 гривень.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 10.05.2017 року по 11.08.2017 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення за період з 10.05.2017 року по 11.08.2017 року. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 року по 30.06.2017 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції у місті Києві здійснити відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення за період з 01.06.2016 року по 30.06.2017 року. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.08.2017 року по 31.10.2017 року. Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України здійснити відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення за період з 11.08.2017 року по 31.10.2017 року. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб. Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року та прийняти нове, яким залишити адміністративний позов без розгляду; у разі прийняття рішення про відмову у задоволені апеляційної скарги щодо залишення адміністративного позову без розгляду - ухвалити рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що даний спір повинен розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах місячного строку, проте, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які перешкоджали звернутися до суду у строки, встановлені КАС України. Вказує, що починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком. Стверджує, що позивач був обізнаний про проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції 25.06.2021 року. Вважає, що беззаперечним є факт пропуску позивачем без поважних причин строку звернення до суду та наявність обґрунтованих підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Разом з цим, щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 11.08.2017 до 30.11.2017, зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року №782 внесено зміни до п.2 вказаного Порядку №1078, доповнивши абзац п`ятий після слова «військовослужбовців» словом «поліцейських». Індексація грошового забезпечення поліцейських проводиться після набрання чинності вказаної постанови, тобто з 24.10.2017 року. Відповідно, виплата індексації в Департаменті розпочалася з 01.11.2017 року. Наголошує, що Департамент не мав правових підстав для проведення індексації грошового забезпечення в період з 11.08.2017 року по 31.10.2017 року у зв`язку з відсутністю на момент виникнення спірних правовідносин законодавчого врегулювання, що унеможливлювало її здійснення. Щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку у кількості 31 доба за 2017 рік, у кількості 45 діб за 2018 рік та у кількості 45 діб за 2020 рік, зазначає, що відповідно до ч.10 ст.93 Закону №580 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Вказує, що у встановленому порядку наказ про звільнення від 08.06.2021 року №175 о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим відділом ДВБ НПУ проводиться виплата коштів, позивач не оскаржив та не оскаржує, доказів протилежного до суду не надано. Вважає, що відсутні протиправні дії з боку Департаменту, оскільки в наказі про звільнення позивача не було визначено кількість днів невикористаної відпустки за минулі роки, за які повинна бути виплачена компенсація, а позивач, в свою чергу, з таким наказом погодився та його не оскаржив. Зауважує, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Порядку №260 та пункту 10 розділу III Порядку №1235.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року без змін.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги.

Відповідачами по справі отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що підтверджується наявним в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Разом з тим, працівниками УДППЗ "Укрпошта" повернуто поштове відправлення суду, яке надсилалося на адресу позивача, із відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №821/818/16, від 16.12.2020 року у справі №120/4080/19-а.

Також, на електронну адресу представника позивача, зазначену в позові, судом апеляційної інстанції засобами електронного зв`язку було направлено копії ухвал про відкриття апеляційного провадження у даній справі та про призначення справи до апеляційного розгляду у письмовому провадженні, копію апеляційної скарги.

Суд зазначає, що позивач надав суду електронну адресу, зазначивши її в позовній заяві, то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2023 року у справі №465/6147/18.

Представником позивача подано до суду заяву, в якій підтверджує, що отримав на електронну пошту копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги.

Отже, судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення позивача про апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в період з 28.06.1993 по 06.11.2015 ОСОБА_1 проходив службу в органах Внутрішніх справ України.

Наказом ГУНП в Харківській області від 07.11.2015 №29о/с ОСОБА_1 , як прибулого з Міністерства Внутрішніх справ, в порядку пункту 9 розділу XV Закону України «Про Національну поліцію», прийнято на службу до ГУНП в Харківській області на посаду заступника командира БПС (з обслуговування метрополітену) ГУНП в Харківській області.

Наказами ГУНП в Харівській області від 19.04.2016 №123о/с та від 08.08.2017 №507о/с ОСОБА_1 був відряджений у розпорядження ГУНП у м.Києві і обіймав посаду начальника відділу превенції Солом`янського УП ГУНП у м.Києві.

Наказом ГУНП у м.Києві №689 о/с від 08.08.2016 ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника відділу превенції Солом`янського УП ГУНП у м.Києві.

Наказом ГУНП у м.Києві №721 о/с від 25.08.2016 відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції.

26.08.2016 на підставі наказу ГУНП у м.Києві № 81о/с від 31.01.2017 ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника відділу превенції Солом`янського УП ГУНП у м.Києві.

З 10.05.2017 на підставі наказу ГУНП в Харківській області від 16.05.2017 № 290о/с переведений на посаду начальника сектору реагування патрульної поліції №1 Краснокутського ВП Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області.

З 11.08.2017 на підставі наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 23.08.2017 №212о/с ОСОБА_1 обіймав посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних розробок Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

10.06.2021 на підставі наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України №175о/с від 08.06.2021 ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції згідно з пунктом 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з виплатою компенсації за 18 діб невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік. На день звільнення, відповідно до наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 08.06.2021 №175о/с ОСОБА_1 обчислені стаж служби в поліції для встановлення поліцейському надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні 25 років 09 місяців 17 днів, вислуга років у пільговому обчисленні 00 років 07 місяців 08 днів, вислуга років для призначення пенсії 26 років 04 місяці 25 днів.

Судом встановлено, що відповідачами не проводилась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 :

- ГУНП в Харківській області у періоди з 07.11.2015 у по 19.04.2016 та з 10.05.2017 по 11.08.2017, що підтверджується довідками про грошове забезпечення ОСОБА_1 за періоди: з 07.11.2015 по 31.12.2015, з січня 2016 року по квітень 2016 року та з травня 2017 року по серпень 2017 року, що спрямовані листом ГУНП в Харківській області від 26.11.2021 за вихідним №337зі/119/05/29-2021;

- ГУНП у м.Києві у період з 19.04.2016 по 30.06.2017, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з квітня 2016 року по червень 2017 року, направленою на його адресу листом ГУНП у м.Києві від 26.11.2021 за вихідним №150-зі/125/05/30-2021, та розрахунковими листами на ім`я ОСОБА_1 за серпень-вересень 2016 року та квітень-червень 2017 року, направлених листом від 03.02.2022 за вихідним №3 аз/125/30/01-2022;

- ДВБ НПУ у період з 11.08.2017 по 31.10.2017, що підтверджується довідкою від 10.12.2021 №183 про нараховане ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 11.08.2017 по 10.06.2021, направленою листом ДВБ НПУ від 13.12.2021 за вихідним №100 зі/42-05ЦА/02-2021.

Також судом встановлено, що індексація грошового забезпечення за листопад 2017 року була виплачена ОСОБА_1 у грудні 2017 року загальним платіжним дорученням ДВБ НПУ від 26.12.2017 № 949.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо не виплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі за спірні періоди, а також надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.11.2017 по 10.06.2021 та компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб, позивач ініціював даний спір.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з наявності з боку відповідача протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати на користь позивача індексації грошового забезпечення за період з 10.05.2017 року по 11.08.2017 року, з 01.06.2016 року по 30.06.2017 року та з 11.08.2017 року по 31.10.2017 року, а також компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про задоволення позову у вказаній частині. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині зобов`язання Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України здійснити нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11.08.2017 року по 31.10.2017 року, та компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в зазначеній частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон №580-VIII).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №580 Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 2 Закону №580 визначено завдання поліції, до яких віднесено надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 580 поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580 поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року №1282-ХІІ (далі по тексту - Закон №1282-ХІІ; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі ст.1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Приписами ст.2 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ст.4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка).

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі по тексту - Порядок №1078; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01 січня 2016 року - 103 відсотка).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За правилами пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Пунктом 6 Порядку №1078 встановлено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

При цьому, статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців незалежно від форми власності та виду юридичної особи. При цьому місяць, в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення.

В подальшому до Порядку №1078 внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року №782 та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що індексація грошового забезпечення поліцейських повинна здійснюватися лише після 18 жовтня 2017 року, тобто з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України №782, є безпідставними, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України "Про Національну поліцію" та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Окрім того, в силу положень частини другої статті 8 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Судом встановлено, що Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України не проводилась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 11.08.2017 по 31.10.2017, що підтверджується довідкою від 10.12.2021 №183 про нараховане грошове забезпечення за період з 11.08.2017 по 10.06.2021, направленою листом ДВБ НПУ від 13.12.2021 за вихідним №100 зі/42-05ЦА/02-2021.

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що індексація грошового забезпечення за листопад 2017 року була виплачена ОСОБА_1 у грудні 2017 року загальним платіжним дорученням ДВБ НПУ від 26.12.2017 № 949.

Таким чином, позивач має право на проведення індексації грошового забезпечення Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України за період з 11.08.2017 року по 31.10.2017 року.

Висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права, наведеним у постанові від 16.07.2020 року у справі №2140/1763/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у порушення вимог Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України допустив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення протягом періоду його служби в Національній поліції з 11.08.2017 року по 31.10.2017 року.

Колегія суддів зазначає, що посилання апеляційної скарги в обґрунтування відмови у задоволенні вимог позову в наведеній вище частині, є необґрунтованими.

Стосовно задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб та зобов`язання Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб, то колегія суддів вказує на таке.

Закон України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі по тексту - Закон України №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР).

Крім того, аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Частиною першою статті третьої Закону №580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою і третьою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Статтею 60 Закону №580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наказом МВС України від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі по тексту - Порядок №260).

Приписи Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З аналізу наведеного вище вбачається, що законодавством України не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З урахуванням відсутності правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, колегія суддів вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Аналіз приписів ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР і ч.1 ст. 83 КЗпП України дає підстави для висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19, а також у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 по справі №320/3843/20, від 26.05.2021 по справі №360/1362/20.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги відповідача про відсутність правових підстав для виплати спірної грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за попередній рік.

Матеріалами справи підтверджено, що Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України при звільненні позивача не було нараховано та виплачено компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток у кількості: за 2017 рік - 31 доба, за 2018 рік - 45 діб, за 2020 рік - 45 діб, що не заперечується також відповідачем по справі.

Таким чином, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним частини означених відпусток, проте, відповідач протиправно під час звільнення останнього її не виплатив.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що неоскарження позивачем наказу про звільнення є підставою для визнання позову передчасним, колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення, при цьому розрахунок сум компенсації за невикористані дні відпусток також належить до повноважень відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2017 рік у кількості 31 доба, за 2018 рік у кількості 45 діб та за 2020 рік у кількості 45 діб.

Колегія суддів зазначає, що посилання апеляційної скарги відповідача в обґрунтування відмови у задоволенні вимог позову в наведеній вище частині, є необґрунтованими.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом та наявність підстав для залишення позову без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства (далі по тексту - КАС України), частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 1 ст.168 КАС України встановлено, що позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Згідно з п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною 1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Натомість, ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У цьому контексті колегія суддів зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Водночас, в аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Спір у цій справі стосується нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток та індексації грошового забезпечення.

Частиною 2 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Колегія суддів вказує, що на момент звільнення позивача зі служби з поліції (10.06.2021 року), частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Таким чином, за вказаного правового регулювання і міркувань апеляційний суд вважає, що спір стосовно невиплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток та індексації грошового забезпечення, у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.05.2022 року у справі №480/5934/21.

Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 року у справі №460/17052/21.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про непоширення на спірні правовідносини положень частини другої статті 233 КЗпП України, і наявність підстав для застосування частини п`ятої статті 122 КАС України, тобто місячного строку звернення до суду щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є безпідставними, з урахуванням вищенаведеного.

Крім того, колегія суддів зауважує, що доводи щодо пропуску позивачем строку звернення до суду в суді першої інстанції не заявлялися відповідачем у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду є помилковими та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Таким чином, розглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 по справі № 520/6980/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош