Справа № 580/34/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/34/20 Суддя першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

при секретарі - Масловській К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури на проголошене о 15 годині 32 хвилині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року, повний текст якого складено 06 березня 2023 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Черкаської області (далі - Відповідач-1, Черкаська прокуратура), виконувача обов`язків прокурора Черкаської області Павленка Володимира Володимировича (далі - Відповідач-2, в.о. прокурора Черкаської області) про:

- визнання протиправним та скасування наказу Черкаської прокуратури від 03.12.2019 №341к;

- визнання протиправними дій в.о. прокурора Черкаської області щодо видачі наказу від 03.12.2019 №341к;

- поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області або рівнозначній (рівноцінній) посаді в органах прокуратури Черкаської області;

- стягнення з Черкаської прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на посаді;

- стягнення з в.о. прокурора Черкаської області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.10.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково - рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2020 у справі № 580/34/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.

При цьому суд касаційної інстанції, зазначивши, що у Черкаської прокуратури були правові підстави для звільнення особи з посади прокурора у зв`язку з неподанням ним заяви про переведення та про намір пройти атестацію, зазначив, що судами не було досліджено ключове питання, що має значення при вирішенні цього спору, а саме - яку посаду займав Позивач: прокурора чи слідчого.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Черкаської області № 341к від 03.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04.12.2019;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області з 05.12.2019;

- стягнуто з Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 114 697 (один мільйон сто чотирнадцять тисяч шістсот дев`яносто сім) грн 76 коп з утриманням із вказаної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, з урахуванням позицій Верховного Суду Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон) у редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 , не передбачав підстав, за яких може бути звільнено слідчих органів прокурори, по-друге, аналіз змісту Положення про слідчий відділ прокуратури Черкаської області свідчить, що Позивач як заступник начальника слідчого відділу виконував обов`язки слідчого органу досудового розслідування та не виконував повноваження прокурора, а відтак подальше перебування його на цій посаді мало здійснюватися в іншій спосіб, ніж звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», по-третє, незаконне звільнення ОСОБА_1 має своїм наслідком поновлення останнього саме на займаній до звільнення посаді, а не на будь-якій іншій, та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій в.о. прокурора Черкаської області щодо видачі наказу, суд зазначив, що у межах спірних правовідносин належним способом захисту прав ОСОБА_1 є скасування наказу про звільнення та поновлення Позивача на посаді.

Крім іншого, суд вказав на необґрунтованості позовних вимог про стягнення з в.о. прокурора Черкаської області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки будь-яких обґрунтувань і доказів її заподіяння Позивачем не наведено та не надано.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, судом не було враховано, що на час набрання чинності Законом ОСОБА_1 перебував у статусі прокурора та був наділений відповідними повноваженнями, по-друге, норми Закону України «Про прокуратуру» в частині адміністративних посад не виокремлюють посаду слідчого та поняття «прокурор», а під час роботи Позивача на займаній посаді на нього поширювалися всі положення спеціального законодавства - Закону України «Про прокуратуру», по-третє, здійснення ОСОБА_1 повноважень слідчого за характером роботи, яка ним виконувалася, не може ототожнюватися з проходженням ним служби на посаді слідчого органу досудового розслідування, по-четверте, нормами Закону посади прокурора та слідчого об`єднувалися словом «прокурор», що свідчить про поширення на таких осіб всіх процедур, передбачених цим Законом, по-п`яте, на час проведення реформування органів прокуратури всі працівники прокуратури були поставлені у рівні умови, а відтак незастосування до Позивача приписів Закону вказувало б на створенні привілей для нього, по-шосте, судом не було враховано, що норми ст. 38 Закону України «Про прокуратуру» були зупинені до 01.09.2021, а слідчий відділ прокуратури Черкаської області ліквідований 21.11.2019 відповідним наказом Генерального прокурора, по-сьоме, суд залишив поза увагою, що у справі №640/21878/19 Верховний Суд в аналогічному спорі відніс посаду, яку обіймав Позивач, до посади прокурора.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2023 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, якій надійшли 25.04.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Черкаською прокуратурою не було враховано, що Позивач у розумінні п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК України виконував обов`язки керівника органу досудового розслідування, службове становище якого і процесуальний статус є відмінними від правового статусу прокурора. Викладене унеможливлювало застосування до ОСОБА_1 норм Закону у редакції, що була чинною станом на момент звільнення Позивача, що підтверджується численною практикою Верховного Суду. Окремо зауважує, що під час роботи ОСОБА_1 неодноразово надавалися прокурорами вказівки у порядку ст. 36 КПК України, норми якої виключають можливість надання вказівок одним прокурором іншому.

Відзиву на апеляційну скаргу від в.о. прокурора Черкаської області не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2023 призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 31.05.2023.

У судовому засіданні представник відповідачів доводи апеляційної скарги Черкаської прокуратури підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній мотивів і підстав.

Позивач наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Черкаської прокуратури.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 2002 року працював в органах прокуратури України, що підтверджується відомостями трудової книжки серії (т. 1 а.с. 54-58), та з 03.08.2015 наказом Прокуратури Черкаської області від 03.08.2015 №507к призначений на посаду заступника начальника слідчого відділу прокуратури області (т. 2 а.с. 153).

Судом першої інстанції також встановлено, що 15.10.2019 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Генерального прокурора Рябошапки Р.В., в якій просив перевести його на адміністративну посаду в обласній прокуратурі з дня початку її роботи в Черкаській області, рівнозначну адміністративній посаді, яку на цей час обіймає в прокуратурі Черкаської області (т. 1 а.с. 61).

Листом від 01.11.2019 № 11/1/1-2406вих19 Генеральна прокуратура України направила в.о. прокурора Черкаської області список осіб, які не подали Генеральному прокурору у встановлений строк заяви встановленої форми про переведення до обласної (окружної) прокуратури та намір пройти атестацію, у якому, зокрема, зазначено про ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 82-83).

Наказом Прокуратури Черкаської області від 03.12.2019 № 341-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04.12.2019 (т. 1 а.с. 53).

Підставою звільнення зазначено лист № 11/1/1-2406вих19, список працівників Прокуратури Черкаської області, наказ Генерального прокурора від 21.11.2019 № 99ш.

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 43, 56 Конституції України, ст. ст. 2, 5-1, 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. ст. 23, 1174 Цивільного кодексу України, п. п. 7, 8, 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», Закону України «Про прокуратуру», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), суд першої інстанції з урахуванням позицій Верховного Суду прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на фактичне обіймання Позивачем посади слідчого, а не прокурора, що виключало можливість застосування до нього станом на 03.12.2019 положень п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура в Україні здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Разом з тим, у пункті 9 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України (у редакції Закону України від 02.06.2016 №1401-VIII) міститься застереження, що прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію досудового розслідування до початку функціонування органів, яким законом будуть передані відповідні функції, а також функцію нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, - до набрання чинності законом про створення подвійної системи регулярних пенітенціарних інспекцій.

Зазначені перехідні положення Конституції України в частині виконання прокуратурою функції досудового розслідування знайшли своє продовження у пункті 1 розділу X «Прикінцеві положення» і пункті 1 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), якими закріплені повноваження слідчих органів прокуратури щодо здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які відповідно до частин четвертої і п`ятої статті 216 цього Кодексу підслідні слідчим органів Державного бюро розслідувань і детективам Національного антикорупційного бюро України, - до дня початку діяльності Державного бюро розслідувань України, але не пізніше п`яти років з дня набрання чинності цим Кодексом, та до дня початку діяльності Національного антикорупційного бюро України, але не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Кодексом відповідно.

Аналогічна норма щодо здійснення слідчими органів прокуратури досудового розслідування у визначеному КПК України порядку до початку діяльності державного бюро розслідувань, але не пізніше п`яти років після набрання чинності цим Кодексом закріплена в пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, відповідно до пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Державне бюро розслідувань розпочало свою діяльність з 27.11.2018, про що офіційно повідомлено в газеті «Урядовий кур`єр» від 23.11.2018 №221 (6337).

Таким чином, до 27.11.2018 прокуратура продовжувала виконувати відповідно до чинних законів функцію досудового розслідування у підслідних їй кримінальних провадженнях, а на її слідчих поширювалися положення Закону України «Про прокуратуру».

Водночас, тимчасовий порядок проведення прокуратурою досудового розслідування та повноваження слідчих органів прокуратури під час його проведення встановлені виключно у перехідних положеннях Конституції України, КПК України і Закону України «Про прокуратуру», тоді як основні положення указаного Закону і КПК України, з огляду на конституційні повноваження прокуратури, не передбачають існування у структурі органів прокуратури слідчих управлінь чи відділів, не відносять органи прокуратури до органів досудового розслідування та не визначають правового статусу слідчих органів прокуратури.

Відтак, посилання Апелянта на приписи ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за якою прокурором органу прокуратури є, зокрема, заступник керівника підрозділу окружної прокуратури (п. 18 ч. 1), та відсутність органів прокуратури у визначеному статтею 38 КПК України переліку органів досудового розслідування не доводить відсутності слідчих підрозділів в обласних прокуратурах на час виникнення спірних правовідносин та не свідчить про те, що перебування на адміністративній посаді заступника керівника такого підрозділу наділяє відповідну особу статусом прокурора.

Так, за визначенням, наведеним у п. 15 ч. 1 ст. 3 КПК України, прокурор - це особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 15 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень.

Отже, статус прокурора визначається не лише за критерієм посади у системі органів прокуратури, що у цьому спорі не є визначальним, а й за критерієм реалізації на цій посаді функцій прокуратури та виконання повноважень прокурора, які визначені у статті 36 КПК України, статтях 22-26 Закону України «Про прокуратуру».

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 03.08.2015 призначений на посаду заступника начальника слідчого відділу прокуратури області у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису прокуратури Черкаської області.

Положення про слідчий відділ прокуратури Черкаської області, в якому проходив службу Позивач, затверджене наказом Прокуратури Черкаської області від 11.07.2017 № 79 (далі - Положення № 79; т. 3 а.с. 72-90). Розподіл службових обов`язків його працівників затверджений заступником прокурора Черкаської області Ю. Ковтуном 22.05.2019 (т. 3 а.с. 91-98).

Відповідно до підпункту 1.1 Положення № 79 слідчий відділ прокуратури Черкаської області є самостійним структурним підрозділом, підпорядкованим заступнику прокурора Черкаської області згідно з розподілом обов`язків між керівництвом прокуратури області.

Згідно пп. 1.3 Положення № 79 свою роботу відділ організовує у взаємодії з іншими структурними підрозділами прокуратури Черкаської області, прокурорами усіх рівнів, Національною академією прокуратури України, правоохоронними органами України й іноземних держав, органами державної влади, експертними та іншими установами.

Пунктом 3.1 Положення № 79 визначено основні завдання та функції слідчого відділу, як органу досудового розслідування відповідно до КПК України, а п. 4.2 вказаного Положення визначено завдання та обов`язки заступника начальника слідчого відділу, зокрема: швидко, всебічно, повно та неупереджено здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень; застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування; у межах компетенції, своєчасно, повно і достовірно вносити відомості про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань; нести відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій та процесуальних рішень; своєчасно вживати заходи щодо захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, поновлення порушених прав та інтересів, притягнення винних осіб до встановленої законом відповідальності, забезпечення повного відшкодування завданої кримінальними правопорушеннями шкоди; вживає заходи до усунення причин та умов, які сприяли вчиненню кримінального правопорушення, забезпечення відшкодування завданої ним шкоди фізичним та юридичним особам, державним і комунальним інтересам, розшуку майна, яке стало предметом злочинного посягання.

Викладене, на переконання судової колегії, дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що зміст Положення № 79 свідчить, що посада заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області не є тотожною посаді прокурора.

Крім того, у матеріалах справи наявні копії низки витягів з протоколів оперативних нарад (т. 5 а.с. 132-155) та витягів з різних кримінальних проваджень, де Позивач зазначений як слідчий, а також вказівок прокурора в низці кримінальних проваджень, які надані ОСОБА_1 , як слідчому (т. 6 а.с. 5-84).

До того ж, із змісту переліку вакантних та тимчасово вакантних посад прокурорів (слідчих) органів прокуратури Черкаської області станом на 04.12.2019 вбачається, що на цю дату були вакантними, зокрема, 4 посади прокурорів (слідчих) (т. 3 а.с. 99-100), що свідчить про наявність у штатному розписі відповідної прокуратури посад слідчих працівників.

Відтак, наявні у матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції організаційно-розпорядчі документи безпосередньо вказували на виконання ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області повноважень слідчого органу досудового розслідування, передбачених ст. 39 КПК України.

Аргументи Апелянта про неврахування судом першої інстанції виконання Позивачем на займаній посаді повноважень прокурора не обґрунтовані посиланням на будь-які фактичні обставини справи, які би це підтверджували, суперечить базовому принципу кримінального процесу щодо розмежування функції організації і здійснення досудового розслідування та функції процесуального керівництва досудовим розслідуванням, що здійснюються різними за своїм службовим становищем і процесуальним статусом посадовими й службовими особами органів досудового розслідування та прокуратури.

Отже, за своїм правовим статусом і процесуальними повноваженнями ОСОБА_1 не виконував повноваження прокурора, передбачені КПК України і Законом України «Про прокуратуру», а, отже, не був прокурором, що виключало можливість застосування до нього станом на день звільнення (03.12.2019) положень Закону України «Про прокуратуру», в тому числі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону щодо звільнення прокурора з посади з підстави ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Судова колегія звертає увагу, що приписи пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що визначали порядок звільнення прокурорів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» під час проведення їхньої атестації, стосувалися виключно прокурорів. При цьому системний аналіз положень Закону у взаємозв`язку з положеннями Закону України «Про прокуратуру» не дає підстав для висновку про ототожнення законодавцем у тексті Закону понять прокурора і слідчого прокуратури в єдиному терміні «прокурори», на чому наполягає Апелянт.

Черкаською прокуратурою не враховано, що норма пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону, яка була єдиною в цьому Законі станом на час виникнення спірних правовідносин, що стосувалася слідчих органів прокуратури і передбачала можливість їх переведення на посаду прокурора у реформованих органах прокуратури за умови успішного проходження ними атестації, не означала застосування до таких осіб усіх професійних процедур, обов`язкових для посади прокурора, а також можливість звільнення їх з посад слідчих в разі непроходження або неуспішного проходження атестації для зайняття посади прокурора.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що питання подальшого перебування ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області, яке не було вирішено до 27.11.2018, після цієї дати мало вирішуватися в інший спосіб, аніж звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону.

Аналогічна правова позиція щодо застосування указаних норм права за схожих обставин висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.08.2022 у справі № 640/25387/19, від 27.10.2022 у справі № 640/3612/20, від 31.01.2023 у справі № 160/7620/20, від 15.03.2023 у справі № 640/22932/19.

Відтак, як правильно вказав Черкаський окружний адміністративний суд, оскаржуваний Черкаської прокуратури від 03.12.2019 №341к прийнято без урахування чинного на час його винесення нормативного регулювання, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 16.10.2012 у справі №21-267а12, а також Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 24.02.2021 у справі №821/358/16, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 повинен бути поновленим саме на посаді заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області, а не в Черкаській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній (рівноцінній) тій посаді, яку він займав станом на момент звільнення.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. п. 5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Із змісту довідки Прокуратури Черкаської області від 21.01.2020 №18/22вих20 (т. 1 а.с. 189) вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 386,44 грн ((за жовтень 2019 року 20 418,92 грн + за листопад 2019 року 28 106,32 грн) / 35 фактичних робочих дні). Будь-яких заперечень проти правильності та достовірності здійснених Відповідачем-1 обчислень розміру середньоденної заробітної плати Позивач не висловив, що встановлено судом першої інстанції та у ході апеляційного перегляду під сумнів не ставилося.

Таким чином, з огляду на викладене, стягненню з Черкаської прокуратури на користь ОСОБА_1 належить середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2019 по 23.02.2023 в сумі 1 114 697,76 грн (1 368,44 грн х 804 робочих дні) з урахуванням податків і зборів. При цьому колегія суддів зауважує, що будь-яких заперечень щодо правильності висновків суду першої інстанції в частині обчислення належного до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не висловлено учасниками справи під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення. Доводи ж апеляційної скарги в частині відсутності підстав для стягнення з Відповідача-1 на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу зводилися до незгоди Черкаської прокуратури з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, оцінка яким була надана судом апеляційної інстанції вище.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 31 травня 2023 року.