Справа № 160/13141/22
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2023 року справа № 160/13141/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року у справі №160/13141/22 (суддя Олійник В.М.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення коштів, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року № 318-о, яким переведено ОСОБА_1 на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про припинення державної служби та звільнення начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 від 12.08.2022 року №498-о за угодою сторін;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області видати новий наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю, ч. 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу» за власним бажанням у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, в якому зазначити днем його звільнення 12 серпня 2022 року;

- зобов`язати відповідача внести до трудової книжки запис про скасування раніше внесеного запису про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 12.08.2022 року №498-о за угодою сторін; внести до трудової книжки запис про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю, ч. 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу» за власним бажанням у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, в якому зазначити днем його звільнення 12.08.2022 року; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку;

- стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень;

- стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 2580,30 грн., що неправомірно утримані відповідачем;

- стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 21 225,66 грн. за період з 13.08.2022 по 30.08.2022 року;

- стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.08.2022 по день ухвалення судом рішення у справі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 405,68 грн (тринадцять тисяч чотириста п`ять гривень шістдесят вісім копійок). У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Позивач наполягає, що наказом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року № 318-о його переведено на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з порушенням процедур визначених ст. ст. 43, 87 Закону України "Про державну службу". Крім того, позивач вважає протиправним наказ відповідача від 12.08.2022 року № 498-о про припинення державної служби та звільнення його. Зазначає, що у зв`язку із систематичним невиконанням Головним управління ДПС у Дніпропетровській області законодавства про працю, ним було подано 08.08.2022 року у поштову скриньку, розташовану на вході ГУ ДПС, заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП та ч. 3 ст. 83 Закону України "Про державну службу" та додатково іншу заяву направлено поштою з описом вкладення, яку відповідач отримав 11.08.2022 року та зареєстрував у системі управління документами ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Однак, відповідачем було звільнено позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та ч. 3 ст. 83 Закону України "Про державну службу", як це просив позивач у своїх заявах.

Позивач вказує, що відсутність належного волевиявлення та не досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Позивач наполягає, що відповідачем при його звільненні незаконно утримано 2580,30грн. компенсації за відпустку. З посиланням на положення ст.128 КЗпП України вказує, що при кожній виплаті заробітної плати, загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. Отже, загальна сума відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів.

Також, позивач вважає, що відповідач протиправно не здійснив з ним своєчасного розрахунку при звільненні в сумі 21225,66 грн. та вказує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стосовно відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач стверджує, що відповідачем умисно допускались порушення законодавства про працю. Психологічний дискомфорт, напруженість позивач відчував не один місяць, під час яких тривав процес формування, введення в дію організаційної структури та штатного розпису управління правого забезпечення, а після звільнення взагалі погіршилося здоров`я та психологічний стан. Сукупність обставин, що передували звільненню та після цієї події, свідчать про існування у позивача сильних емоційно-психологічних переживань, крім того, можливість захисту від протиправних дій роботодавця в умовах війни дуже низька.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві стверджує, що рішення суду першої інстанції в оскарженій позивачем частині є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Зазначає, що відповідач в спірній ситуації діяв у відповідності до вимог законодавства, його накази є законними і правомірними.

В свою чергу, відповідач також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не врахував обставин, про які зазначав відповідач, що спричинили несвоєчасний розрахунок позивача при звільненні. Акцентує увагу, що застосування положень ст.117 КЗпПУ можливе при встановленні вини власника у несвоєчасній виплаті належних працівнику сум. В спірному випадку розрахунок з позивачем проведено одразу після спливу семи днів після закриття останнього лікарняного листа, що надав позивач перед звільненням, як це було рекомендовано у роз`ясненнях Фонду соціального страхування України.

Посилаючись на порушення судом норм матеріального права, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції у даній справі в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову позивача в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи та обґрунтування своєї апеляційної скарги, наполягав на задоволенні вимог скарги. В задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.

Представник відповідача просила апеляційну скаргу ГУ ДПС у Дніпропетровській області задовольнити, скасувати рішення в оскарженій частині, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .. Апеляційну скаргу позивача просила залишити без задоволення.

Заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 23 лютого 2021 року займав посаду начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових спорів ГУ ДПС у Дніпропетровській області.

Відповідно до пункту 1 наказу ГУ ДПС від 06.05.2022 №95 «Про введення в дію Організаційної структури Головного управління ДПС у Дніпропетровській області» було введено в дію затверджену в.о. Голови Державної податкової служби України 29 квітня 2022 року Організаційну структуру ГУ ДПС.

На підставі підпункту 2.2.3. вказаного наказу ГУ ДПС № 95 управління супроводження судових справ (72 шт.од.) та юридичний відділ (8 шт.од.) реорганізовано шляхом злиття та утворено на їх базі управління правового забезпечення зі штатною чисельністю 71 шт.од. та перерозподілено чисельність окремих підрозділів.

У зв`язку із введенням в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС відповідно до наказів ГУ ДПС № 95, від 27.06.2022 року № 123 «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Головного управління ДПС у Дніпропетровській області», від 28.06.2022 № 125 «Про введення в дію переліку змін № 1 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Дніпропетровській області», від 28.06.2022 року № 126 «Про введення в дію переліку змін №1 до штатного розпису на 2022 рік Головного управління ДПС у Дніпропетровській області» позивачем на ім`я керівника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 08 липня 2022 року було написано заяву наступного змісту: «У зв`язку із змінами в організаційній структурі та штатному розписі прошу перевести мене з займаної посади на рівнозначну посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з 08 липня 2022 року». Вказана заява була погоджена з начальником управління правового забезпечення ГУ ОСОБА_2 (т.1 а.с. 180).

Наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року № 318-о «Про переведення працівників» позивача на підставі поданої ним заяви 08 липня 2022 року переведено на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області. З даним наказом ОСОБА_1 було ознайомлено під підпис 08.07.2022 року.

Крім того, як вбачається з наказу ГУ ДПС від 08.07.2022 № 318-о, у зв`язку із введенням в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС на підставі поданих заяв було переведено ще 51 працівника управління супроводження судових справ ГУ ДПС.

Пунктом 4.3.20. розділу IV Положення про управління правового забезпечення ГУ ДПС, затвердженого наказом ГУ ДПС від 07.07.2022 № 171 «Про затвердження Положення про управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області» передбачено, що начальник управління правового забезпечення вносить пропозиції керівництву ГУ ДПС щодо удосконалення роботи, оптимізації організаційної структури та чисельності управління.

Після введення в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС, управління персоналу ГУ ДПС листом від 30.06.2022 № 681/04-36-11-31 запросило надати пропозиції щодо штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС з метою здійснення комплексу заходів щодо призначення, переведення та звільнення працівників згідно із змінами у штатному розписі відповідно до Закону № 889-VIII.

01 липня 2022 року начальником управління правового забезпечення ГУ ОСОБА_2 на ім`я начальника ГУ ДПС у Дніпропетровській області були надані пропозиції до штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС. Надані пропозиції були погоджені начальником ГУ ДПС у Дніпропетровській області та до управління персоналу ГУ ДПС у Дніпропетровській області ці пропозиції надійшли з резолюцією «Для опрацювання та здійснення заходів щодо призначення/переведення працівників» (вх. управління персоналу ГУ ДПС №1450 від 01.07.2022 р.).

14 липня 2022 року за вих. № 5616/04-36-20-08-07 від 14.07.2022 року та 21.07.2022 року за вих. № 5849/04-36-20-08-07 заступником начальника управління - начальником відділу правового супроводження діяльності управління правового забезпечення ГУ ДПС Богданом Нагорним та начальником управління правового забезпечення ГУ ДПС Миколою Обертовичем відповідно були надані уточнені пропозиції до штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС, при цьому, жодна з них не стосувалася працівників відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення ГУ ДПС, який очолював позивач.

Зазначені вище пропозиції були погоджені керівником ГУ ДПС у Дніпропетровській області та надійшли до управління персоналу ГУ ДПС з резолюцією «Для опрацювання та здійснення заходів щодо призначення/переведення працівників» (вх. управління персоналу ГУ ДПС №1660 від 14.07.2022 р. та № 1771 від 21.07.2022 р. відповідно).

11 серпня 2022 року до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_1 від 08.08.2022 року, у якій останній просив звільнити його за власним бажанням у строк два дні з дня отримання заяви, з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та п. 3 ст.86 Закону України Про державну службу, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме: зміна істотних умов служби без попередження; систематичне покладення виконання обов`язків не передбачених функціональними обов`язками. Вказана заява зареєстрована за вх. ГУ ДПС від 11.08.2022 № 57110/6, що підтверджується матеріалами справи. Факт надходження даної заяви 11.08.2022 р. підтверджується наявними в матеріалах справи копіями поштового конверту, витягом з сайту Укрпошти (трекінг, поштовий ідентифікатор: 603) та вхідним номером реєстрації від 11.08.2022 № 57110/6 (т.1 а.с. 203а).

12 серпня 2022 року ОСОБА_3 подав до відповідача заяву, в якій просив відкликати подану ним заяву від 08.08.2022 року про його звільнення ( т.1 а.с. 207).

Також, 12 серпня 2022 року позивачем було подано заяву, в якій він просив припинити державну службу та звільнити його 12 серпня 2022 року з займаної посади за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (т.1 а.с. 208).

Вказана заява погоджена в.о. начальника управління правового забезпечення Богданом Нагорним.

Наказом головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 12.08.2022 року № 498-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, 12 серпня 2022 року за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу (зі змінами) та пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Утримано із ОСОБА_1 кошти за використані наперед 03 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.12.2021 по 12.08.2022 ( т.1 а.с. 209). Із вказаним наказом позивач ознайомлений 12.08.2022 року.

Вважаючи протиправними накази Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року № 318-о «Про переведення працівників» та від 12.08.2022 року № 498-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ", а також дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування оскаржених позивачем наказів та в частині зобов`язання вчини певні дії, зазначив, що в спірному випадку не відбувалось зміни істотних умов державної служби в межах тієї ж посади.

При цьому, після реорганізації посада начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових спорів ГУ ДПС у Дніпропетровській області скорочена та не існує. Переведення позивача на іншу посаду відбувалось за його власною заявою. Відсутні порушення законодавства з боку відповідача при винесенні оскарженого наказу від 08.07.2022 року №318-о.

Стосовно звільнення позивача, заяви про відкликання заяви від 08.08.2022 року, про припинення державної служби та звільнення з займаної посади за угодою сторін були написані позивачем власноруч та з особистої ініціативи, порушень вимог трудового законодавства та положень Закону України "Про державну службу" відповідачем допущено не було. Звільнення позивача відбулося в строк, зазначений у його заяві, що відповідає вимогам ст. 86 "Про державну службу", відповідно до якої суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідачем, з урахуванням вимог ст. 22 Закону України Про відпустки, при звільненні з позивача правомірно було утримано заборгованість за 3 дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Оскільки позивачем під час розгляду справи не надано жодного доказу на підтвердження понесення моральних страждань, не конкретизовано, які саме дії відповідача нанесли йому моральну шкоду, не надано обґрунтувань заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, суд зазначив, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

При цьому, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідач допустив протиправні дії щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року включно, чим порушив права позивача. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 405,68 грн..

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг позивача та відповідача, з огляду на наступне.

Правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ (далі -Закон № 889-VІІІ), який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина 2 статті 1 Закону України "Про державну службу").

Частинами 1, 2 статті 5 Закону України "Про державну службу" встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону України "Про державну службу").

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України Про державну службу державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Частинами першою-третьої статті 86 Закону України Про державну службу визначено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Згідно з частиною 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Стосовно доводів позивача про недотримання відповідачем вимог ст. 43 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ «Про державну службу» під час реалізації оскаржуваного наказу від 08.07.2022 року № 318-о.

Статтею 43 Закону України "Про державну службу" визначено, що зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обов`язків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 30 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Дана норма розповсюджується на випадок зміни основних посадових обов`язків працівника лише у випадку, коли сама посада не змінюється. Завчасне повідомлення державного службовця у цьому випадку здійснюється з метою отримання його згоди або незгоди працювати за тією ж посадою, але із зміненим колом посадових обов`язків. Як зазначено в останньому абзаці цієї статті, у разі ненадання працівником заяви про звільнення протягом визначеного законодавством часу, він автоматично продовжує проходити державну службу (на тій же посаді, але із зміненим колом посадових обов`язків).

Зміна істотних умов праці передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в спірному випадку не відбувалось зміни істотних умов державної служби в межах тієї ж посади.

Після реорганізації посада начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових спорів ГУ ДПС у Дніпропетровській області скорочена та не існує.

В даному випадку мало місце переведення позивача на іншу посаду за його власною заявою, а тому положення ст. 43 Закону № 889 не підлягали застосуванню

Порушень законодавства з боку відповідача при винесенні оскарженого позивачем наказу від 08.07.2022 року №318-о допущено не було, тому відсутні підстави для визнання його протиправними та скасування.

Щодо спірного наказу відповідача "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " від 12.08.2022 № 498-о.

Як встановив суд, 11 серпня 2022 року до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_1 від 08.08.2022 року, у якій останній просив звільнити його за власним бажанням у строк два дні з дня отримання заяви, з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та п. 3 ст.86 Закону України Про державну службу у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме: зміна істотних умов служби без попередження; систематичне покладення виконання обов`язків не передбачених функціональними обов`язками ( т.1 а.с. 203а).

У вказаній заяві позивач просив звільнити його у строк два дні з дня отримання заяви, а не 10.08.2022 року, як він зазначав у позовній заяві.

Доказів передачі та надходження до відповідача заяви від 08.08.2022 року про звільнення за власним бажанням 10.08.2022 р. (в іншій редакції, про яку вказує позивач як таку, що подана до позивачем до скриньки відповідача) позивачем не надано.

Матеріалами справи підтверджено, що на адресу відповідача надійшла одна заява позивача про звільнення за власним бажанням від 08.08.2022, в якій він просив звільнити його протягом двох днів з моменту отримання заяви.

12 серпня 2022 року позивач подав відповідачу заяву про відкликання заяви від 08.08.2022 року про його звільнення ( т.1 а.с. 207).

В цей же день, 12 серпня 2022 року позивач подав відповідачу заяву про припинення державної служби та звільнення його 12 серпня 2022 року з займаної посади за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України ( т.1 а.с. 208). Подані позивачем заяви погоджені керівництвом та реалізовані шляхом видання спірного наказу від 12.08.2022 № 498-о ( т.1 а.с. 209).

Заяви написані позивачем власноруч, він цього не спростовує, є чіткими, зрозумілими та не викликають неоднозначного тлумачення.

Доказів здійснення тиску з боку працівників управління персоналу ГУ ДПС на позивача при написанні заяв від 12.08.2022року суду надано не було, матеріали справи не містять.

Позивач стверджує, що одразу після комісійного розгляду його заяви про звільнення з займаної посади за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, він подав відповідачу заяву про відкликання поданої заяви про припинення державної служби та звільнення за угодорю сторін ( т.1 а.с. 89). Проте, доказів отримання відповідачем такої заяви від позивача матеріали справи не містять. Ні поштою, ні через систему реєстрації документації така заява позивачем відповідачу не відправлялася.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог діючого законодавства, підстави для визнання протиправним та скасування оскарженого позивачем наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 12.08.2022 № 498-о відсутні.

Оскільки відсутні підстави для скасування оскаржених позивачем наказів, відповідно, не підлягали задоволенню і похідні позовні вимоги про: зобов`язання видати новий наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю, ч. 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу»; зобов`язання відповідача внести до трудової книжки запис про скасування раніше внесеного запису про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 12.08.2022 року №498-о за угодою сторін; внести до трудової книжки запис про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю, ч. 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу» за власним бажанням у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, в якому зазначити днем його звільнення 12.08.2022 року; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позивач стверджує, що відповідачем умисно допускались порушення законодавства про працю. Психологічний дискомфорт, напруженість позивач відчував не один місяць, під час яких тривав процес формування, введення в дію організаційної структури та штатного розпису управління правого забезпечення, а після звільнення взагалі погіршилося здоров`я та психологічний стан.

Тобто, свої вимоги позивач пов`язує саме з незаконним звільненням та протиправністю спірних наказів.

Проте, судом встановлено, що з боку відповідача не було допущено незаконні дії при призначенні позивача на іншу посаду, а звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог

Кодексу законів про працю та Закону України «Про державну службу».

Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження понесення моральних страждань, а також не наведено обґрунтувань щодо заявленого розміру моральної шкоди, доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою.

З огляду на викладене, є вірними висновки суду першої інстанції, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Щодо вимог позивача про стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на його користь 2580,30 грн., які, як вважає позивач, були неправомірно утримані при його звільненні.

Відповідно до ст. 22 Закону України від 15.11.1996р. № 504/96-ВР Про відпустки у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Як встановлено судом, на дату звільнення позивач мав використані наперед три календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р.

Згідно із Законом України Про державну службу, позивач мав 30 днів щорічної основної відпустки за робочий період з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р..

Станом на дату звільнення позивач вже використав частину щорічної відпустки в кількості 22 календарних днів відповідно до наказу відповідача від 30.12.2021 р. № 501-в. При цьому, станом на дату звільнення позивач мав право на щорічну основну відпустку за робочий період з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р. пропорційно відпрацьованому часу в кількості 19 днів.

Отже, станом на 12.08.2022 р. ОСОБА_1 мав використані наперед 3 календарні дні щорічної основної відпустки. Позивач наведеного не заперечує та не спростовує.

Враховуючи вимоги ст. 22 Закону України Про відпустки, при звільненні з позивача правомірно було утримано заборгованість за 3 дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Суд відхиляє доводи позивача стосовно необхідності застосування положень ст. 128 КЗпПУ. Так, у своїх розрахунках позивач вказує, що в силу ст. 128 КЗпПУ правомірним було б утримання 20% від заробітної плати, належної до виплати.

Проте,колегія суддів вважає не застосовними в спірному випадку положення наведеної норми закону. Відповідач провів відрахування в порядку ст.22 Закону України Про відпустки, і такі дії не суперечать вимогам КЗпПУ.

Отже, є вірними висновки суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 2580,30 грн., задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 21 225,66 грн. за період з 13.08.2022 р по 30.08.2022 р..

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц|6-2807цс16.

Судом встановлено, що позивача звільнено 12 серпня 2022 року за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу (зі змінами) та пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Однак, при звільненні остаточний розрахунок з позивачем не відбувся.

Відповідно до платіжного доручення № 2475 від 22 серпня 2022 року АТ «Універсал Банк» остаточний розрахунок з позивачем відбувся 30 серпня 2022 року.

Згідно з довідкою (розрахунком) середнього заробітку ОСОБА_1 , виданою начальником управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку - головним бухгалтером Головного управління ДПС у Дніпропетровській області б/н б/д середньоденний заробіток позивача за розрахунковий період: червень 2022 р. липень 2022 р. складає 1117,14 грн. (т.1 а.с. 119).

У період з 13 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року включно було 12 робочих днів.

Таким чином, відповідач має виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року включно.

Колегія суддів погоджується з проведеним судом обрахунком розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 13 405,68 грн..

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, стосовно відсутності з боку відповідача вини в несвоєчасно проведеному розрахунку з позивачем при його звільненні. Відповідач посилається на роз`яснення Фонду Соцстрахування України та зазначає, що чекав спливу 7 днів з моменту пред`явлення позивачем останнього лікарняного.

Проте, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Саме за недотримання вимог цієї норми і передбачена відповідальність роботодавця згідно ст. 117 КЗпП України. При звільненні остаточний розрахунок з позивачем не відбувся з вини відповідача, і останній зазначений факт не спростував.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторін, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року у справі №160/13141/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 25.05.2023р..

Повний текст постанови виготовлено 30.05.2023р..

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак