Справа № 640/8324/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року № 640/8324/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій, скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту також відповідач; ; адреса: 02002, м. Київ, вул. Є. Сверстюка, 15), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Єжова Максима Валерійовича та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №64830968 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 181343,12 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за зазначеною у виконавчому листі адресою позивач ніколи не проживав та не був зареєстрований та, відповідно, жодних постанов від відповідача не отримував; вказав, що відповідачем не вживалися жодні дії з примусового виконання рішення, наслідком чого є відсутність підстав для стягнення виконавчого збору в межах ВП 64830968.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2021 позовну заяву залишено без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання.

Відповідач надіслав до Київського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти заявлених позовних вимог, зазначивши про те, що державним виконавцем вчинялися законодавчо передбачені дії з примусового виконання рішення; у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу без виконання постанова про стягнення виконавчого збору виокремлена в окреме виконавче провадження, за наслідками чого винесено оскаржувану постанову.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали справи №640/8324/21 до Київського окружного адміністративного суду.

За результатом автоматизованого розподілу, справу №640/8324/21 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 прийнято до провадження адміністративну справу №640/8324/21 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянином України відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорта НОМЕР_2 ; з 26.02.1997 проживає за адресою АДРЕСА_2 відповідно до відмітки на стор. 11 паспорта.

14 жовтня 2013 року Буським районним судом Львівської області видано виконавчий лист №440/1223 про стягнення з позивача на користь ПАТ «»Дельта Банк» заборгованості в розмірі 1813431,17 грн.

Відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву, що постановою від 08.09.2020 стягувача ПАТ «Дельта Банк» замінено на ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит», що не заперечується сторонами у справі.

03 березня 2021 року до відповідача надійшла заява від ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» в особі директора Масла С. А. про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Єжова М. В. від 10.03.2021 ВП №52508928 про стягнення виконавчого збору, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір у розмірі 181343,12 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Єжова М. В. від 10.03.2021 ВП №52508928 про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із надходженням від директора ТОВ «ФК «Іпотека кредит» (правонаступник АТ «Дельта Банк») заяви з проханням повернути без виконання виконавчий лист №440/1223, виданий Буським районним судом Львівської області, керуючись пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист №440/1223 повернуто стягувачу; виділено в окреме виконавче провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10.03.2021 ВП №52508928 та про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.03.2021 ВП №52508928.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Єжова М.В. від 15.03.2021 ВП №64830968 про відкриття виконавчого провадження, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження з виконання постанови №52508928, виданої 10.03.2021 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору у розмірі 181343,12 грн.

Вважаючи дії відповідача та оскаржувану постанову протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у цій сфері врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII який є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частини перша статті 27 Закону №1404-VIII).

Відповідно до частини другої цієї ж статті Закону №1404-VIII (у редакції, чинній з 28.08.2018), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

На підставі пункту 8 Розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Розрахунок нарахування виконавчого збору обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

На підставі частини третьої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Судом встановлено, що виконавчий лист №440/1223 від 14.10.2013 про стягнення з позивача повернено стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII; відповідачем при визначенні суми виконавчого збору, що підлягає стягненню було дотримано вимоги статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того судом встановлено, що державним виконавцем вчинялись дії щодо стягнення сум заборгованості відповідно до виконавчого документу 440/1223 від 14.10.2013, такі як винесення постанов про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника які знаходяться в банках, винесення постанови про арешт майна боржника, про стягнення виконавчого збору; направлення запитів до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, ГУ Держпраці у Київській області, ГУ Держгеокадастру у Київській області, Регіонального сервісного центру МВС у Київській області, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України, Інспекції державного технічного нагляду по Київській області «Держтехнагляд», Державної служби України з безпеки на транспорті, ГУ статистики у Київській області, ГУ Держпродспоживслужби у Київській області, Державного агентства рибного господарства України, ДП «Держреєстри України», ДП «Агентство з ідентифікації реєстрації тварин», ДП «Головний інформаційно-обчислювальний центр Укрзалізниці».

Стосовно посилань позивача щодо стягнення виконавчого збору лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості, суд відноситься критично, оскільки відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Крім того суд звертає увагу на те, що частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28.08.2018.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018, у частині другій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів». Отже, після 28.08.2018 розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Суд зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 10.03.2021, тобто після набрання чинності вказаними вище змінами.

При цьому, судом не враховується позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, з огляду на те, що постанова про стягнення виконавчого збору у вказаній справі була прийнята до внесення змін до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Вказана правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 16.02.2023 (справа №160/1389/22), від 28.04.2020 (справа №520/9144/18), від 17.09.2020 (справа №640/16620/19), від 26.06.2020 (справа №360/3324/19),

Постанова про стягнення виконавчого збору від 10.03.2021 ВП №52508928 є окремим виконавчим документом в силу пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відмінним від виконавчого листа, який по матеріалах справи повернено стягувачу постановою від 10.03.2021 ВП №52508928 про повернення виконавчого документа стягувачу.

З урахуванням викладеного, на підставі постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 10.03.2021 ВП №52508928 відкрито окреме виконавче провадження ВП №64830968 оскаржуваною постановою від 15.03.2021.

Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 10.03.2021 ВП №52508928 є виконавчим документом у виконавчому провадженні №52508928 і така не була скасована чи визнана судом такою, що не підлягає виконанню.

З огляду на це, а також на те, що державним виконавцем чітко дотримано алгоритм законодавчо визначених дій, доводи позивача про необхідність визнання протиправними дій відповідача та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору є безпідставними та ґрунтуються на суб`єктивній оцінці позивачем обставин та помилковому тлумаченні останнім норм закону.

Оскільки предметом позову є постанова про відкриття виконавчого провадження, доводи позивача про неправомірність постанови про стягнення виконавчого збору, яка не оскаржена у цій справі та відсутні докази оскарження такої в судовому порядку, є помилковими.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб відновлення порушеного права у цій справі суперечить правовому регулюванню спірних правовідносин.

Так, фактичними мотивами, які спонукали позивача звернутись з цим позовом до суду, є незгода зі стягненням з нього виконавчого збору, проте, слід врахувати, що за змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. Відтак, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню, а постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, має наслідком стягнення з боржника вже визначеної суми.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог як таких, що не знайшли свого документального та нормативного підтвердження під час судового розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені у судовому рішенні.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.05.2023.

Суддя Панченко Н.Д.