Справа № 520/407/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання залишення позову без розгляду

31 травня 2023 р. справа № 520/407/22
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання належності оформлення позову та виправлення недоліків в оформленні позову у справі за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Військової частини НОМЕР_1 про: 1) визнання протиправними дій Військової частини № НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; 2) зобов`язання Військової частини № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 29 444 (двадцять дев`ять тисяч чотириста сорок чотири) гривні 52 копійки, -

встановив:

Заявник проходив публічну військову службу у лавах Національної гвардії України на штатній військовій посаді у Військовій частині НОМЕР_1 .

За викладеним у позові твердженням 17.07.2019р. заявник був виключений із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2019р. №156.

08.12.2021р. заявник подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.

За викладеним у позові твердженням заявника листом від 17.12.2021р. №40/05/10/1/1-3928/К-148 Військова частина НОМЕР_1 відмовила у виплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі - 29.444,52грн.

До суду із позовом заявник звернувся - 06.01.2022р.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2022р. у справі №520/407/22 позов було залишено без руху у зв`язку із недоліками в оформленні за ч.6 ст.161 КАС України (відсутність заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, відсутність доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду).

19.01.2022р. до суду надійшла заява представника позивача від 19.01.2022р., де було викладено прохання поновлення строку на звернення до суду, умотивоване тим, що строк звернення до суду належить обчислювати з 27.12.2021р. (календарної дати отримання листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2021р. №40/05/10/1/1-3928/К-148).

Отже, в указаному процесуальному документі не було викладено ані доводів про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Окрім того, до згаданої заяви представника відповідача від 19.01.2022р. не було приєднано ані доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, ані доказів отримання позивачем листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2021р. №40/05/10/1/1-3928/К-148 саме 27.12.2021р.

Таким чином, на виконання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2022р. у справі №520/407/22 заявником фактично не було подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду разом із доказами поважності причин пропуску строку на звернення до суду.

Тому ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022р. у справі №520/407/22 позов заявника був повернутий у зв`язку із неусуненням указаних в ухвалі Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2022р. у справі №520/407/22 недоліків в оформленні.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022р. ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022р. у справі №520/407/22 була скасована через те, що суд першої інстанції не з`ясував, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення власних прав, чи був позивач на момент звільнення з військової служби обізнаний з наявністю права на отримання компенсації вартості неодержаного під час військової служби речового майна, чи був позивач на момент звільнення з військової служби обізнаний із структурою та методикою розрахунку вартості неодержаного під час військової служби речового майна.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022р. у справі №520/407/22 позов було залишено без руху у зв`язку із недоліками в оформленні за ч.6 ст.161 КАС України (відсутність заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, відсутність доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду).

10.11.2022р. до суду надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду, умотивована тим, що строк звернення до суду належить обчислювати з 27.12.2021р. (календарної дати отримання листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2021р. №40/05/10/1/1-3928/К-148).

Отже, в указаному процесуальному документі не було викладено ані доводів про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Окрім того, до згаданої заяви представника відповідача від 19.01.2022р. не було приєднано ані доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, ані доказів отримання позивачем листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2021р. №40/05/10/1/1-3928/К-148 саме - 27.12.2021р.

Таким чином, і на виконання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022р. у справі №520/407/22 заявником фактично не було подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду разом із доказами поважності причин пропуску строку на звернення до суду.

Проте, на виконання вказівок постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022р. у справі №520/407/22, а також з огляду на положення ст.ст.118, 121-123 КАС України та відсутність у окружного суду беззаперечних повноважень на витребування доказів на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду Харківський окружним адміністративним судом була постановлена ухвала від 14.11.2022р. у справі №520/407/22 про відкриття провадження в адміністративній справі.

Пунктом 3 ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2022р. у справі №520/407/22 у Військової частини НОМЕР_1 були витребувані, зокрема, матеріали звернення заявника від 08.12.2021р., докази обізнаності або необізнаності заявника із наявністю права на отримання грошової компенсації вартості неодержаного під час проходження військової служби речового майна; докази про забезпечення заявника речовим майном, структури належного до видачі заявнику речового майна, механізму реалізації заявником права на отримання грошової компенсації вартості неодержаного під час військової служби речового майна, методики розрахунку грошової компенсації вартості неодержаного під час військової служби речового майна.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2023р. у справі №520/407/22 у Військової частини НОМЕР_1 були повторно витребувані перелічені вище докази.

18.04.2023р. до суду надійшов лист представника Військової частини НОМЕР_1 , де указано про знищення значного обсягу документації унаслідок ракетно-бомбового удару 05.03.2022р. по пункту постійної дислокації Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №520/407/22 викладені у клопотаннях заявника від 19.01.2022р. та від 10.11.2022р. причини несвоєчасного звернення до суду (фактично заперечення проти пропуску строку до суду та твердження про звернення до суду у межах визначеного законом процесуального строку) були визнані неповажними, позов було залишено без руху, виправленням недоліку було встановлено подання до суду юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення строку на звернення до суду разом із доказами поважності причин пропуску строку на звернення до суду, строком виправлення недоліку було установлено 10 днів від дати отримання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №520/407/22.

Ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №520/407/22 була надіслана за указаною у позові адресою для листування.

30.05.2023р. поштова кореспонденція із ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №520/407/22 була повернута до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Вирішуючи по суті питання належності оформлення заявником позову та звернення до суду у межах визначеного процесуальним законом строку, суд виходить з таких підстав та мотивів.

За змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.

Строки звернення до адміністративного суду визначені положеннями ст.122 КАС України і відносно ініційованого заявником спору підлягають застосуванню приписи ч.5 ст.122 КАС України, де передбачено місячний строк звернення до суду.

Згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.

У силу правового висновку п.20 постанови Верховного Суду від 07.12.2022р. у справі №420/4995/21 під час вирішення питання про дотримання особою, яка звернулася до суду з адміністративним позовом, встановленого строку звернення з`ясуванню підлягають наступні обставини, а саме: - за захистом якого порушеного права особа звернулася до суду; - коли особа дізналася про порушення своїх прав (чи дотримано строк з дати обізнаності); - коли вона повинна була дізнатися про їх порушення; - чи мала вона можливість дізнатися про порушення своїх прав; - наявність поважних причин, які об`єктивно заважали дізнатись про порушення своїх прав чи звернутися з позовом до суду.

При цьому, суд зважає, що у постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20 сформульовано правовий висновок, за яким на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази. Суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою. Проте суд, встановивши порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду, керуючись ст. ст. 123, 169 КАС України має залишити позовну заяву без руху, запропонувавши позивачу подати заяву про поновлення такого строку із зазначенням причин пропуску.

Заявник на виконання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2022р. у справі №520/407/22 та на виконання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022р. у справі №520/407/22 формально подавав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, але у цих клопотаннях наполягав на вчасному зверненні до суду, обчислюючи строк від дати отримання листа відповіді Військової частини НОМЕР_1 на рапорт, що був поданий по минуванню більш як 2 років від дати припинення проходження військової служби, коли заявник вже втратив статус військовослужбовця та на мав правових підстав для подання звернення у формі рапорту.

На ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №520/407/22 заявник взагалі не подав жодного процесуального документа.

Суд зважає, що питання дотримання громадянином - колишнім військовослужбовцем строку звернення до суду з вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно було предметом розгляду Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/7668/2020.

У межах даного спору окружний адміністративний суд дійшов висновку, що строк на звернення до суду з вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно складає один місяць, який слід обчислювати від дати припинення військової служби.

Переглядаючи ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020р. у справі №520/7668/2020 у касаційному порядку Верховний Суд у постанові від 30.08.2021р. зазначив:

« 14. Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначено правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно та строки її виплати. Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.

14.1. Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

14.2. Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

14.3. Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

14.4. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

14.5. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

14.6. Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

14.7. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

14.8. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

14.9. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

15. Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС України.

16. Такий правовий висновок Суду відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом, зокрема, в постанові від 26 травня 2021 року у справі №380/5093/20.»,

« 25. Постановляючи ухвалу від 07 липня 2020 року про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що не пізніше від 05 лютого 2019 року заявник достеменно довідався про припинення військової служби і виникнення у відповідного органу військового управління обов`язку із приводу проведення повного та своєчасного розрахунку при звільненні, опікування власним суб`єктивним правом на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна заявник розпочав лише 12 травня 2020 року, що явно та очевидно не відповідає базовим засадам сумлінності, розумності та розсудливості.

26. Колегія суддів звертає увагу, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

27. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

28. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

29. Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

30. Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

31. Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

32. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

33. Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.

34. Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

35. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

36. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

37. Доводи позивача щодо пропуску строку звернення до суду у зв`язку з тим, що про порушення власного суб`єктивного права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2019 року, позивач дізнався лише 18 травня 2020 року з листа Прикордонного загону від 14 травня 2020 року №705/М-54/4703 не можуть бути визнані поважними, оскільки в матеріалах даної справи відсутні будь-які фактичні дані щодо наявності обґрунтованих перешкод у зв`язку з якими позивач не міг звернутися до відповідача для надання йому відповідних роз`яснень щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в межах встановленого КАС України строку звернення до суду.».

Таким чином, суть правового висновку постанови Верховного Суду від 30.08.2021р. у справі №520/7668/2020 полягає у тому, що громадянин повинен належно опікуватись станом (тобто і повнотою, і правильністю) проведеного органом військового управління остаточного розрахунку при звільненні громадянина з військової служби, у тому числі і у спосіб звернення за відповідними роз`ясненнями у межах встановленого КАС України строку звернення до суду, а дата отримання у майбутньому (тобто після настання події припинення військової служби) листа - відповіді органу військового управління з приводу проведення розрахунку в частині компенсації вартості речового майна не є початком перебігу строку на звернення до суду.

З огляду на викладені вище міркування довід про те, що у спірних правовідносинах строк звернення до суду складає 6 місяців слід визнати юридично неспроможним, позаяк тривалість цього строку у даному конкретному випадку визначена саме ч.5 ст.122 КАС України в один місяць.

Довід про обчислення у даному випадку строку на звернення до суду від задекларованої позивачем (але не підтвердженої документально) дати отримання листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2021р. №40/05/10/1/1-3928/К-148 саме - 27.12.2021р. також не може бути визнаний юридично спроможним, позаяк саме з дати припинення проходження - 17.07.2019р. позивач повинен був і мав фізичну змогу довідатись про стан власних прав (інтересів) в частині оплати часу проходження військової служби, зокрема, шляхом практичної реалізації механізмів за Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Саме такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 30.08.2021р. у справі №520/7668/2020.

Виконуючи вказівки постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022р. у справі №520/407/22, окружний адміністративний суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Звідси слідує, що право військовослужбовця на одержання речового забезпечення прямо передбачено законом, а тому не може бути невідомо кожному окремому діючому військовослужбовцю.

На подальший розвиток норм ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Урядом України було прийнято постанову КМУ від 16.03.2016р. №178, якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі за текстом Порядок №178).

Згідно з п.4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Звідси слідує, що і право військовослужбовця на одержання грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, і механізм реалізації згаданого права прямо передбачені офіційно оприлюдненим нормативно-правовим актом, а тому не можуть бути невідомі кожному окремому діючому військовослужбовцю.

І у силу приписів ч.1 ст.19 Конституції України, і у силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України відповідна військова частина не має обов`язку здійснювати примусове ознайомлення військовослужбовців, котрі обіймають штатні посади у структурі військової частини про зміст приписів наведених норм права.

Норми забезпечення військовослужбовців речовим майном, структура речового майна, методика та методологія розрахункових обчислень вартості речового майна визначені Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (затверджена наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016р. №232, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.05.2016р. за №768/28898; далі за текстом - Інструкція №232).

Так, згідно з п.4 розділу ІІІ Інструкції № 232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Аналогічні положення містяться і в Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період (затверджена наказом МВС України від 07.06.2017р. №475, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.06.2017р. за №797/30665; далі за текстом - Інструкція №475).

Так, згідно з п.13 Розділу 3 Інструкції №475 для виплати грошової компенсації речовою службою військової частини видається довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, яка складається у трьох примірниках: перший - залишається в речовій службі;

другий - передається до бухгалтерської служби; третій - передається особі, що звільняється, або одному з членів сім`ї чи утриманцям загиблого (померлого).

Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Національної гвардії України в мирний час та особливий період також затверджені наказом МВС України від 07.06.2017р. №475 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.06.2017р. за №797/30665; далі за текстом - Норми забезпечення) були офіційно оприлюднені та є загальнодоступними.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі за текстом - Порядок №178).

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (затверджений постановою КМУ від 16.03.2016р. №178), яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Звідси слідує, що усі юридично значимі фактори, пов`язані як із отриманням військовослужбовцем речового майна, так і з одержанням військовослужбовцем грошової компенсації вартості неотриманого під час військової служби речового майна, викладені у тексті ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Урядом, Порядку №178, Інструкції №232, Інструкції №475, Норм забезпечення, котрі є офіційно оприлюдненими нормативно-правовими актами, а тому їх положення не можуть бути невідомі кожному окремому діючому військовослужбовцю або особі звільненій з військової служби, котрі вдаються до належного піклування про стан власних майнових прав та інтересів.

І у силу приписів ч.1 ст.19 Конституції України, і у силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України відповідна військова частина не має обов`язку здійснювати примусове ознайомлення військовослужбовців, котрі обіймають штатні посади у структурі військової частини, із змістом приписів як Порядку №178, так і Інструкції №232.

Суд повторює, що на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду (відкриття провадження в адміністративній справі) адміністративний суд першої інстанції не має прямо передбачених нормами КАС України повноважень на витребування будь-яких доказів, а тому обов`язок із подання доказів на підтвердження поважності причин несвоєчасного вчинення процесуальної дії - звернення до суду або дотримання строку звернення до суду повинен бути виконаний виключно позивачем.

Саме такий правовий підхід втілений в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21.

У зв`язку із відсутністю спеціальної норми права до спірних правовідносин з приводу проведення остаточного розрахунку із військовослужбовцем під час припинення військової служби підлягають застосуванню положення загальної норми права ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України, де указано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Оскільки норми Кодексу законів про працю України є загальновідомими і військова частина не має обов`язку ознайомлювати військовослужбовців, котрі обіймають штатні посади у структурі військової частини, із положеннями цього акту права, то звільнений військовослужбовець у разі розумного, розсудливого, сумлінного та добросовісного ставлення до захисту владних прав та інтересів протягом визначеного ч.5 ст.122 КАС України строку звернення до адміністративного суду не позбавлений можливості звернутись до військової частини за роз`ясненнями з приводу обчислення усіх платежів, як фактично отриманих, так і нарахованих за обліком військової частини.

Реалізація колишнім військовослужбовцем цієї можливості поза межами визначеного процесуального строку не зумовлює початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду від календарної дати, на яку припала подія отримання від військової частини письмової відповіді у формі листа.

У тексті позову заявником самостійно визнано обставину неподачі до моменту звільнення рапорту на виплату грошової компенсації вартості неотриманого під час військової служби речового майна.

За викладеними у позові твердженнями заявника, такий рапорт було подано вже після звільнення з військової служби (17.07.2019р.), а саме - 08.12.2021р. (тобто поза межами двох календарних років) і саме з отриманням відповіді на цей рапорт заявник пов`язує початок перебігу строку звернення до суду.

Між тим, і положення п.4 Порядку №178, і положення п.4 розділу ІІІ Інструкції № 232, і положення Інструкції №475 та Норм забезпечення є загальновідомими, і загальнодоступними нормами права.

Оскільки заявник ані на момент звільнення із військової служби, ані протягом строку звернення до суду у відносинах публічної служби не опікувався станом остаточних розрахунків по однократній разовій виплаті (грошовій компенсації вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна), котра не може бути кваліфікована у якості заробітної плати (грошового забезпечення військовослужбовця), то відсутні підстави для початку обчислення перебігу строку на звернення до суду від події отримання відповіді від військової частини у межах майбутнього листування.

Суд зазначає, що у межах даного спору заявник звернувся за захистом права на отримання грошової компенсації вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна 06.01.2022 року.

Натомість, про порушення цього права заявник повинен був та міг дізнатись станом на дату припинення проходження військової служби 17.07.2019 року.

Окрім того, до матеріалів позову не приєднано доказів на підтвердження тих обставин, що заявник не мав безперешкодної фізичної змоги додатково дізнатись про існування факту порушення власного субєктивного права чи матеріального інтересу у спосіб використання правових механізмів, запроваджених Законом України від 13.01.2011р. №2939-VI «Про доступ до публічної інформації», подавши до органу публічної адміністрації відповідний письмовий запит, відповідь на який згідно з ч.1 ст.20 означеного закону має бути надана протягом 5 робочих днів.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21: 1) поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду; 2) Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій; 3) Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав; 4) встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків; 5) Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті). Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством; 6) Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.

Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) характер процесуальної поведінки зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.; 5) Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.

В ухвалі від 20.10.2022р. Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Матеріали позову не містять доказів реального існування непереборних та нездоланних причин, котрі б об`єктивно заважали чи перешкоджали своєчасному зверненню до суду.

Заявник на вимогу суду таких доказів не подав.

Ініціювання заявником вже після закінчення (збігу, спливу) визначеного процесуальним законом строку на звернення до суду процедури розгляду звернення громадянина (до того ж у спосіб подання саме рапорту, тобто звернення особливої спеціальної форми, котре може бути подано виключно діючим військовослужбовцем) і обчислення строку на звернення до суду від події отримання відповіді по суті такого звернення обєктивно неспроможне ані поновити вже пропущений строк на звернення до суду, ані бути кваліфіковано у якості початку перебігу строку на звернення до суду.

За таких обставин у даному конкретному випадку судом не знайдено доказів існування поважних непереборних та нездоланних причин, які б об`єктивно заважали заявникові належно та розумно опікуватись станом власних прав, дізнатись про факт порушення субєктивного права та вчасно звернутися із позовом до суду.

Заявником на ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2022р., від 03.11.2022р., від 20.04.2023р. взагалі не було подано жодного клопотання про поновлення строку звернення до суду з викладенням поважних причин пропуску строку звернення до суду, підтверджених належними, допустимими та достатніми доказами.

Твердження заявника про звернення до суду у межах строку визначеного процесуальним законом спростовується матеріалами справи, змістом належних норм процесуального закону та правовим висновком постанови Верховного Суду від 30.08.2021р. у справі №520/7668/2020 (де був розглянутий аналогічний спір).

Право на одержання грошової компенсації вартості неотриманого військовослужбовцем речового майна прямо та однозначно передбачено нормами чинного національного законодавства України, положення якого в цій частині є зрозумілими до сприйняття, офіційно оприлюдненими та загальнодоступними.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин заявнику саме на момент звільнення з військової служби не могло бути невідомо про існування права, на захист якого було подано позов у справі №520/407/22, а реалізація цього права із суттєвою затримкою у часі (понад 1,5 календарних роки) не зумовлена дією факторів непереборного чи нездоланного характеру.

Відтак, позов заявника у справі №520/407/22 належить залишити без розгляду згідно з ч.2 ст.123, ч.15 ст.171, п.7 ч.1 ст.240 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 118, 121-123, 171, 240-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ухвалив:

1. Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №520/407/22 - визнати невиконаними.

2. Позов - залишити без розгляду.

3. Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення.

4. Копію ухвали надіслати заявникові.

5. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (а саме: протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення; набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України (тобто негайно після підписання).

Суддя Сліденко А.В.