Справа № 200/18822/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року справа №200/18822/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21 (головуючий І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати щомісячних страхових виплат; зобов`язати поновити нарахування і виплату щомісячних страхових виплат з 01.12.2015, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд: визнав незаконною бездіяльність Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати щомісячних страхових виплат ОСОБА_2 з 01.12.2015 до 01.03.2016; зобов`язав Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати і виплатити ОСОБА_2 щомісячні страхові виплати з 01.12.2015 до 01.03.2016; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок; стягнув з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині відмови у позові, змінити рішення суду, а саме абзац 2 та 3 резолютивної частини рішення суду змінити, а саме виключити фразу: «до 01.03.2016».

В обґрунтування зазначив, що рішення щодо припинення виплати прийнято не з підстав передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. Предметом цієї справи є протиправність дій (фактично бездіяльності) щодо невиплати щомісячних страхових виплат. Невиплата пов`язана зі статусом позивача як внутрішньо переміщеної особи. Припинення виплати щомісячних страхових виплат відбулося не у спосіб, що передбачений законом, і з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Разом із тим, позивачем до суду надано довідку до акта огляду МСЕК від 07.12.2020 серії 16ААА №117506, та довідку серії 16ААА №042813 відповідно до якої йому безстроково встановлено третю групу інвалідності, яка видана на тимчасово непідконтрольній Україні території (м. Донецьк). Зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН): документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому визнання в даному конкретному випадку, для захисту прав позивача на соціальне забезпечення, довідки до акту огляду МСЕК, жодним чином не легітимізує окупаційну владу. Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 22.10.2018 у справі №235/2357/17, від 21.02.2020 у справі №701/1196/16-а, від 18.03.2020 у справі №243/6299/17.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Отже, з урахуванням того, що матеріали справи містять докази встановлення позивачу третьої групи інвалідності та зарахування строку інвалідності з 01.05.2015 року, з метою ефективного захисту та поновлення прав ОСОБА_3 на соціальне забезпечення, та остаточного вирішення спору між сторонами, доходимо висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області поновити ОСОБА_3 нарахування та виплату соціальних виплат та виплатити заборгованість з дати припинення, а саме з 01.05.2015, з урахуванням раніше сплачених сум.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що з грудня 2015 року страхові виплати позивачу припинені Костянтинівським міським відділенням на підставі пункту 6 частини 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - закон №1105) у зв`язку із скасуванням довідки ВПО (постанова Костянгинівського міського відділення від 13.03.2017 № 0534/75018/41). Позивач особисто не звертався до органів Фонду для продовження нарахування та виплаті страхових виплат. Листування проводилося через адвоката. У позовній заяві не зазначені засоби зв`язку з позивачем. Також, управлінню невідомо місцезнаходження ОСОБА_2 на території підконтрольній українській владі та сам факт перебування його в живих. Отже, позивач не дотримався законодавчо встановленого порядку: до органів Фонду на території, підконтрольній українській владі, починаючи з грудня 2015 року особисто не звертався, банківські реквізити не надавав. Банківські реквізити, на які здійснювалось перерахування страхових виплат до грудня 2015 року були неактуальними, і позивач не може цього не знати. До обов`язку органів Фонду соціального страхування України не входить розшук осіб, які мають право на страхові виплати.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві страхових виплат, передбачених діючим законодавством, є помилковим, оскільки перелік підстав для припинення страхових виплат, визначений частиною 1 статті 46 вказаного вище Закону № 1105, не є вичерпним. Зокрема, підпункт 6 частини 1 статті 46 Закону допускає припинення страхових виплат в інших випадках, передбачених законодавством - у даному випадку у зв`язку з закінченням терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи, відповідно пункту 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.

Також, судом першої інстанції не враховано, що за приписами частини четвертої статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більше як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Також, від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача в якій він просив скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. У відзиві зазначено, що надані довідка № 048716 від 26.02.2018 року, видана на території, непідконтрольній державній владі України у м. Донецьку. 21 листопада 2014 року відповідно до постанови КМУ №595, враховуючи розпорядження КМУ №1085-р, на виконання розпорядження голови облдержадміністрації від 12.11.2014 №680 зі змінами від 18.11.2014 №692 Департаментом охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації було видано наказ про тимчасово переміщення закладів охорони здоров`я, в тому числі обласного центру медико-соціальної експертизи. Згідно із відомостями з було зареєстровано нову юридичну адресу для обласного центру медико-соціальної експертизи (далі - ОЦ МСЕ) на підконтрольній Україні території, а саме: АДРЕСА_1 . Аналізуючи вищевикладене, довідка № 048716 від 26.02.2018 року, видана у м. Донецьку, не може бути дійсними, оскільки не були підтверджені ОЦ МСЕ після переміщення на підконтрольну Україні територію. Як вбачається з вищевикладеного, позивачем не вживалися заходи щодо підтвердження довідки № 048716 від 26.02.2018 року на підконтрольній Україні території.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2023 допущено заміну відповідача у справі - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, відповідно до копії довідки МСЕК серія ААБ № 412943 від 13.02.2014 та довідки серія 10 ААА № 240128 має третю групу інвалідності із профзахворюванням. Інвалідність встановлена на строк до 01.03.2016. Дата чергового переогляду 13.02.2016.

Листом відповідача від 03.11.2021 № 01-04/15-2095 адвокату позивача повідомлено про те, що ОСОБА_2 перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області з 01.04.2001. З червня 2014 року м. Єнакієве знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно Переліку населених пунктів, затвердженому Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р. Зазначає, що ОСОБА_2 як внутрішньо переміщена особа перебував на обліку і отримував щомісячні страхові виплати з 01.11.2015 по 30.11.2015 у Костянтинівському відділенні управління. У листопаді 2015 року йому виплачена заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.05.2014 по 31.10.2015. також зазначає, з 01.12.2015 потерпілому припинено нарахування щомісячних страхових виплат. Посилається на те, що за даними Єдиної інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України в подальшому ОСОБА_2 , для отримання страхових виплат до будь-яких відділень управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України як внутрішньо переміщена особа не звертався. Зазначає, що у зв`язку з тим, що управлінню невідомо з 01.12.2015 місцезнаходження ОСОБА_2 на території підконтрольній українській владі і сам факт перебування його в живих, засоби зв`язку з ним, а сам він на зв`язок з управлінням не виходив, щомісячні страхові виплати йому не нараховувались, тому заборгованість відсутня.

Також відповідач у вказаному листі звертає увагу, що термін дії довідки МСЕК серія 10ААА № 240128 від 13.02.2014, виданої ОСОБА_2 обласною МСЕК № 6 м. Донецька, закінчився 28.02.2016.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини 7 статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Частиною 1 статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; 2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина 5 статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частинами 4, 7 статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України Про оплату праці .

Частиною 1 статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже вказана стаття вказує на випадки, згідно яких страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються.

За положеннями пункту 3 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Преамбулою Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) визначено, що він відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 7 вказаного Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною 10 вказаної статті 7 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.

Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.

У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.

Матеріалами справи підтверджується, що страхові виплати припинено у зв`язку із скасуванням довідки ВПО (постанова Костянгинівського міського відділення від 13.03.2017 № 0534/75018/41), закінченням дії довідки МСЕК та не підтвердженням нової довідки МСЕК, яка видана на непідконтрольній українській владі території.

Водночас, Законом № 1105-XIV та Порядком Фонду не надано повноважень щодо припинення страхових виплат з підстав закінченням терміну дії (скасуванням) довідки внутрішньо переміщеної особи.

Суд зазначає, що підстави зазначені відповідачем не є передбаченими законом підставами для припинення виплат.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві страхових виплат.

Порядки на які посилається відповідач не є законами, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем.

У спірних правовідносинах, відповідач не врахував положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 р № 1105-XIV, який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні та відповідно є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.

Отже, суд вважає за необхідне зауважити, що підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати страхових виплат особі за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі страхових виплат за минулий період (стаття 47 Закону № 1105-XIV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

За вимогами статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Також, підпунктом 2 пункту 1, підпунктом 2 пункту 2 Постанови КМ України № 335 від 25.04.2018 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. N 365, та передбачено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМ України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 у справі № 640/18720/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019, визнано протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №335 від 25 квітня 2018 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. №365» в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 у справі N 826/12123/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 та постановою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року, визнано нечинним Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. N 365.

Суди дійшли до висновку, що положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 обмежують осіб, що належать до ВПО у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.

За положенням статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

На захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку. Отже, позивач набув право на отримання страхових виплат за весь попередній період, оскільки припинення їх виплати відбулось не з передбачених законодавством підстав, що спростовує посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом.

Щодо посиланням відповідача на те, що довідка серії 10 ААА № 240128 не підтверджена на підконтрольній території, суд зазначає, що вказана довідка не скасована, відповідачем не надано документального підтвердження, що інформація зазначена в ній містить неправдиві відомості.

Також суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях».

Абзацом 1 підпункту 26 пункту 3 вказаного Рішення Кабінет Міністрів України доручений вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв, евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації.

На виконання вказаної норми Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».

Абзацом 2 пункту 3 Постанови № 595 міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації зобов`язані забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р (в редакції 07.11.2014р.) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, серед яких значиться м. Донецьк.

Таким чином, вказаними актами передбачено необхідність припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ, організацій, їх філій (відділень), представництв та визначено граничний термін для здійснення заходів щодо їх переміщення (до 01 грудня 2014 року).

Таким чином, вказаними актами передбачено необхідність припинення на окремих територіях у районі проведення ООС в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ, організацій, їх філій (відділень), представництв та визначено граничний термін для здійснення заходів щодо їх переміщення (до 01.12.2014).

Тобто, розпорядженням № 1085 визначене, що м. Донецьк, в якому знаходилася МСЕК, де позивач проходив огляд та отримав довідку, набуло статусу тимчасово окупованої території.

Проте, як зазначалось, довідка видана позивачу не скасована, а відомості зазначені в ній не визнавались недостовірними. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що медичний заклад на час видання довідки був переміщений та не здійснював свою діяльність.

Також, відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 20.02.2015 № 16.01-/6392 інваліди, яким була призначена пенсія з інвалідності та соціальна допомога на тимчасово окупованій території до 07.11.2014 занесені до електронної бази даних Пенсійного Фонду України та центрального банку даних інвалідів органів соціального захисту населення, отже вони не потребують повторного проходження МСЕК за місцем фактичної реєстрації. Це стосується і громадян, які втратили медичні документи під час евакуації. Громадянам, які оглядались МСЕК на окупованій території після зазначеної дати, необхідно повторно пройти огляд на підконтрольній Україні території.

Відповідне доручення щодо безоплатного обстеження та спрощення процедури огляду у МСЕК, направлено МОЗ України керівникам структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської міської державних адміністрацій.

Отже, особам яким була призначена соціальна допомога до 07.11.2014 не потребують повторного проходження МСЕК.

Матеріали справи містять довідку МСЕК серія ААБ № 412943 від 13.02.2014 за якою позивач має третю групу інвалідності із профзахворюванням. Інвалідність встановлена на строк до 01.03.2016. Дата чергового переогляду 13.02.2016.

Отже позивач не потребував повторного проходження МСЕК.

Крім того, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Також, Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року Лоізіду проти Туреччини дійшов такого висновку Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах ««Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення

Необхідність застосування наведених загальних принципів («Намібійські винятки») у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №235/2008/17, від 08 квітня 2020 року у справі №242/1568/17.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, відповідач міг прийняти до уваги та надати оцінку інформації, яка міститься в довідці.

Суд також зауважує, що за наявності не скасованої довідки МСЕК, жодні приписи законодавства не вимагають від особи повторно проходити огляд.

За вимогами статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Таким чином, апеляційний суд дійшов до висновку, що довідки надані позивачем, є належними та допустимими доказами. Неврахування відповідачем наданих позивачем довідок МСЕК є порушенням конституційних прав позивача на отримання належних страхових виплат.

За положенням статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

На захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку. Отже, позивач набув право на отримання страхових виплат за весь попередній період, оскільки припинення їх виплати відбулось не з передбачених законодавством підстав.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Як зауважив ЄСПЛ, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, пункт 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, пункт 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Об`єднаного Королівства», заява № 20166/92, пункт 36).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов протиУкраїни», № 20372/11, пункт 65; рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09, пункт 93).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що відповідач, не виплачуючи позивачу страхові виплати, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позов.

Разом з цим суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, які мають важливе значення для її правильного вирішення, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог, обмеженням кінцевою датою 01.03.2016 нарахування та виплати страхових виплат не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладеного, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального прав, суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21- скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог.

В абзаці другому та третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21 виключити слова та цифри «до 01.03.2016».

Абзаци п`ятий та шостий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21 викласти в наступній редакції:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 908 гривні 00 копійок»

Абзаци 7, 8 , 9 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21 вважати абзацами 6, 7, 8.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 200/18822/21 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1491 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 31 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

І.В. Геращенко