Справа № 521/18481/22
Суддя: Сегеда О. М.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2-а/521/39/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.

при секретарі Замниборщ А.С., за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Нагнибіди О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції про скасування постанов про адміністративне правопорушення,

встановив:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним адміністративним позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2022 року поліцейським Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (далі УПП в Одеській області ДПП) капралом Бальжик М.О. відносно нього було винесено постанову серії БАБ №508802 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Крім того, 22 листопада 2022 року інспектором УПП в Одеській області ДПП лейтенантом Гросу М.І. відносно нього було винесено постанову серії БАА №921572 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Також, в цей день поліцейським УПП в Одеській області ДПП капралом Узун В.С. відносно нього було винесено постанову серії АПО 18 №213023 по справі про адміністративне правопорушення, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що зі змісту вказаної постанови серії БАБ №508802 вбачається, що 22 листопада 2022 року керував він транспортним засобом «Kia Suol», як з`ясувалося згодом, у м. Ізмаїл, проспект Незалежності, 275, приблизно о 10 год. 10 хв. та був зупинений працівником поліції, ОСОБА_2 спеціальний жетон №0173331, після чого до авто підійшов інспектор та одразу, без жодних з`ясувань, звинуватив його у порушенні ПДР, а саме в перевищенні швидкості у населеному пункті, та вимагав передати йому його водійське посвідчення.

Зазначив, що на його зауваження щодо відсутності жодного дорожнього знаку ПДР, протягом останніх декількох кілометрів, який би інформував водія про в`їзд до населеного пункту, та на пояснення, що він у м. Ізмаїл вперше і не розуміє де саме починається місто, інспектор ОСОБА_2 не реагував.

Звернувши увагу на те що у співробітника не ввімкнена нагрудна бодікамера, він запропонував йому увімкнути камеру, на що отримав відповідь, що вона працює в автоматичному режимі, та побачивши нахабну поведінку співробітника поліції, він попросив його пред`явити йому службове посвідчення, на що інспектор ОСОБА_2 заперечив йому і сказав, що він вже почав розгляд справи.

Стверджував, що під час спілкування, ОСОБА_2 виказував неповагу до нього особисто, дозволяв собі казати що він спілкується з ним із сарказмом, та забороняв йому вести запис його зухвалих дій на телефон, посилаючись на положення про військовий стан в країні.

Вказував, що ОСОБА_2 показав йому свій спеціальний жетон №0173331, а не службове посвідчення співробітника поліції, як органу виконавчої влади, яке зазначено у постанові Кабінету міністрів України №1137 від 27 листопада 2018 року, як того вимагає Закон України «Про Національну Поліцію».

Зазначив, що враховуючи нахабну поведінку інспектора ОСОБА_2 , яка не відповідала Дисциплінарному статуту Національної поліції, не працюючу бодікамеру, відсутність службового посвідчення та погрозу застосування фізичної сили, з метою отримання його документів, та упереджене ставлення до нього, він запропонував ОСОБА_2 викликати на місце слідчо-оперативну групу, на що отримав заперечення та відмову.

Після відмови інспектора ОСОБА_2 він самостійно набрав 102 і викликав слідчо-оперативну групу. На виклик приїхав співробітник Ізмаїльського УПП в Одеській області ДПП, капрал ОСОБА_3 , який також став порушувати його Конституційні права, а саме забороняв вести відео фіксацію протиправних дій співробітників поліції, фіксував його персональні данні на свій власний телефон, чим порушив ст. 182 КК України, погрожував та намагався застосувати до нього фізичну силу.

Стверджував, що з огляду на не компетентне поводження працівників поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , він відмовився дозволяти фіксувати свої персональні данні та запропонував проїхати до районного відділу поліції де могли бути з`ясовані всі обставини цієї справи.

Прибувши разом з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , до Ізмаїльського районного відділу поліції, поліцейські УПП в Одеській області ДПП продовжили поводити себе некоректно відносно нього, а саме: ОСОБА_3 застосовував до нього фізичну силу та викручував руки разом з іншим поліцейським.

Позивач із фактом скоєння ним адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 121-3 КУпАП та ст. 183 не погоджується, вважає постанови серії БАБ №508802, серії БАА №921572 та серії АПО 18 №213023 незаконними та необґрунтованими, винесеними із порушенням його прав.

Крім цього, вважає постанови такими, що ґрунтуються на неповному та необ`єктивному розгляді справи про адміністративне правопорушення, за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт його неправомірних дій, а отже не підтверджують наявність адміністративних правопорушень та інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд скасувати постанову серії БАБ №508802 від 22 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, постанову серії БАА №921572 від 22 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1213 КУпАП та постанову серії АПО 18 №213023 від 22 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та закрити відносно нього провадження по справах.

Ухвалою суду від 16 січня 2023 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін (а.с. 20).

Ухвалою суду від 28 березня 2023 року залишено без задоволення клопотання позивача про з`ясування правосуб`єктності відповідача (а.с. 151-153).

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року залишено без задоволення клопотання позивача про з`ясування правосуб`єктності відповідача (а.с.186-187).

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник УПП в Одеській області ДПП, діючий на підставі довіреності від 20 грудня 2022 року, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі (а.с. 24).

Раніше через канцелярію суду надав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що 22 листопада 2022 року в ході виконання службових обов`язків, поліцейським відділу з організації несення служби в м. Ізмаїл УПП в Одеській області ДПП капрал поліції Бальжик М.О., за адресою Одеська область, м. Ізмаїл, просп. Незалежності, 275, виявив транспортний засіб «Kia Soul» номерний знак НОМЕР_1 (зареєстрований за номерним знаком НОМЕР_2 ), під керуванням ОСОБА_1 , який рухався зі швидкістю 89 км/год в межах населеного пункту (м. Ізмаїл), перевищивши встановлене обмеження швидкості руху на 39 км/год., чим порушив п. 12.4 ПДР України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Вказував, що вищезазначене адміністративне правопорушення було зафіксовано лазерним вимірювачем швидкості руху транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 №ТС000663, на роздруківці файлу якого також зазначається місце здійснення вимірювання, максимально дозволена швидкість, реальна швидкість з якою рухається транспортний засіб, який фіксується, дистанція та серійний номер пристрою, яким здійснювалися виміри швидкості руху, а також вказана система географічних координат з кутовими величинами: географічна широта 45°2238.72N і географічна довгота 28°5046.96E місця події.

Зазначив, що посилання позивача, що використання приладу TruCam в ручному режимі суперечить вимогам законодавства, є безпідставним, оскільки лазерний вимірювач відноситься саме до ручних вимірювачів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань, що підтверджується листом ДП «Всеукраїнського державного науково-виробничого центру стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01 жовтня 2019 року № 22-38/49, відповідно, інспектор мав право здійснювати фіксацію порушення швидкісного режиму приладом TruCAM тримаючи його в руках.

Стверджував, що факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення було встановлено інспектором під час перевірки документів позивача через базу Інформаційно-телекомунікаційні системи «Інформаційний портал Національної поліції України» та підтверджується фотознімками та відеозаписами з нагрудного портативного відеореєстратора поліцейських

Щодо здійснення завідомо неправдивого виклику представник відповідача зазначив, що 22 листопада 2022 року о 10 год. 40 хв. під час виконання своїх службових обов`язків екіпаж «ОКЕАН-8110» отримали виклик на гарячу лінію «102» «Інші скарги на поліцейських» від громадянина ОСОБА_1 , за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова (просп. Незалежності), зміст виклику: До заявника підійшли троє поліцейських, представились усно, за проханням пред`явити службове посвідчення вони відмовились, причину зупинки не називають. Просить СОГ. Прибувши за вказаною адресою поліцейськими було виявлено громпадянина ОСОБА_1 та працівників патрульної поліції.

Встановивши всі обставини, поліцейськими було встановлено відсутність події заявленого позивачем повідомлення на гарячу лінію 102 про вчинення адміністративного правопорушення або кримінального злочину. Отже, позивач здійснив завідомо неправдивий виклик на лінію «102», а саме повідомив поліцію, що працівники поліції не пред`являють службове посвідчення, хоча такого насправді не відбувалося.

Посилаючись на наявність в діяннях позивача складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 121-3 та ст. 183 КУпАП, представник УПП в Одеській області ДПП просив суд залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 без задоволення (а.с. 39-51).

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції забезпечує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками (п. 36 рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства»). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (п. 30 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30 травня 2013 року, заява № 49069/11).

У статті 1 Конституції України, Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних і справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплено як основоположні принципи в Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли маються підстави для звільнення від доказування. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі передбачених ч. ч. 1, 2, 3 і 5 ст. 122 КУпАП.

У ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом п. 1-2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до ст. 252 КАС України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Як зазначено вище, постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складені поліцейськими патрульної поліції, які відповідно до вимог ст. 222 КУпАП мають право розглядати справи про адміністративні порушення та накладати адміністративні стягнення безпосередньо за ст.ст. 122, 121-3 та 183 КУпАП.

Законом України від 14 липня 2015 року № 596-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» внесено зміни до ст. 258 КУпАП, зокрема, доповнено абзацом 4, зі змісту якого вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими особами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, у справі про адміністративне правопорушення за ст.ст. 122, 123-1, 183 КУпАП передбачено скорочене провадження, яке полягає у фіксації адміністративного правопорушення і накладенні адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в КУпАП.

Даний висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року в справі № 338/1/17 (К/9901/15804/18).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення складається у двох екземплярах, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Крім того, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою Наказом МВС України 07 листопада 2015 року №1395 (далі Інструкція) передбачено, що постанова у справі про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення ( п. 2 розділу ІІІ Інструкції).

Відповідно до положень п. 4 розділу І Інструкції у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пункт 8 розділу ІІІ Інструкції передбачає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна бути заслухана, досліджені докази і вирішені клопотання (п. 9 розділу ІІІ Інструкції).

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 252 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність тощо.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху.

Правилами дорожнього руху України визначається порядок дорожнього руху на всій території України, за порушення якого особи несуть відповідальність передбачену законодавством.

Судом встановлено, що зі змісту постанови серії БАБ №508802 від 22 листопада 2022 року, про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складеної поліцейським УПП в Одеській області ДПП капралом Бальжик М.О. вбачається, що 22 листопада 2022 року о 10 год. 10 хв. в. м. Ізмаїл по просп. Незалежності, 275, ОСОБА_1 керував транспортний засіб «Kia Soul» номерний знак НОМЕР_1 (зареєстрований за номерним знаком НОМЕР_2 ), зі швидкістю 89 км/год в межах населеного пункту (м. Ізмаїл), перевищивши встановлене обмеження швидкості руху на 39 км/год., чим порушив п. 12.4 ПДР України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП (а.с. 15).

Відповідно до фотознімку, який доданий до відзиву зазначено в тому числі місце вчинення правопорушення та координати GPS місцезнаходження лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20 №ТС000663, що вказують про його місцезнаходження у населеному пункті м. Ізмаїл, на пр. Незалежності. (а.с. 54).

У зв`язку з військовою агресію російської федерації проти України впроваджено воєнний стан відповідно до Указу Президента України та Верховного головнокомандувача Зеленського О.В. від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Пpo введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ХІ.

Внаслідок чого, Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України закликало усі шляхові організації, територіальні громади, органи місцевого самоврядування негайно розпочати демонтаж дорожніх знаків поблизу.

Крім того, з відеоматеріалів вбачається, що на місці зупинки транспортного засобу, на узбіччі дороги знаходяться житлові будинки, що свідчить про те, що транспортний засіб було зупинено в населеному пункті.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати такі превентивні заходи: застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Вбачається, що лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM отримав сертифікат відповідності UA.TR.001 22 3-19 Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ»), на підставі сертифікату перевірки типу UA.TR.001 241-18 Rev.0, та був внесений як вимірювач швидкості транспортних засобів до Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки (а.с. 60, 61, 62, 63).

Можливість використання виробу «TruCam II LTI 20/20», виробництва Laser Technology Inc., також підтверджується наявністю виданих Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертних висновків від 24 грудня 2020 №04/05/02-3560 та №04/05/02/3561, в яких зазначено про правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування AES відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015 та забезпечення конфіденційності, цілісності та автентичності зареєстрованих даних, із визначеним переліком заводських номерів приладів. Після підтвердження відповідності вимірювачів швидкості транспортних засобів TruCam II LTI 20/20 вимогам нормативно-правових актів, їх дозволяється вводити в обіг/експлуатацію.

З огляду на зазначене, лазерний вимірювач швидкості TruCam II LTI 20/20 застосовується працівниками Департаменту патрульної поліції згідно норм чинного законодавства.

Доводи позивача про те, що використання приладу TruCAM в ручному режимі суперечить вимогам законодавства спростовуються інформацією ДП «Укрметртестстандарт» №22-38/49 від 01 жовтня 2019 року, відповідно до якої лазерний вимірювач TruCAM відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань.

Як встановлено ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що автомобіль марки «Kia Soul» номерний знак НОМЕР_1 (зареєстрований за номерним знаком НОМЕР_2 , яким керував позивач, рухався у населеному пункті м. Ізмаїл, на пр. Незалежності зі швидкістю 89 км/год в межах населеного пункту (м. Ізмаїл), перевищивши встановлене обмеження швидкості руху на 39 км/год. та порушив п. 12.4 ПДР України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові, яка прийнята відповідно до норм чинного законодавства, є законною та скасуванню не підлягає.

Зі змісту постанови серії БАА №921572 від 22 листопада 2022 року, про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складеної інспектором УПП в Одеській області ДПП лейтенантом Гросу М.І. вбачається, що 22 листопада 2022 року в. м. Ізмаїл по просп. Незалежності, 275, ОСОБА_1 керував транспортний засіб «Kia Soul» з номерним знаком НОМЕР_1 , що не належить цьому автомобілю, чим порушив п. 2.9в ПДР України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП (а.с. 16).

У пункті 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до п. 30.2 ПДР України, на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах у передбачених для цього місцях встановлюються номерні знаки відповідного зразка. На трамваях і тролейбусах наносяться реєстраційні номери, що надаються відповідними уповноваженими на те органами. Забороняється змінювати розміри, форму, позначення, колір і розміщення номерних знаків, наносити на них додаткові позначення або закривати їх, вони повинні бути чистими і достатньо освітленими.

Відповідно до п. 2.9 «в» ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим у Державтоінспекції, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що:

- не належить цьому засобу;

- не відповідає вимогам стандартів;

- закріплений не в установленому для цього місці;

- закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м;

- неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Номерні знаки повинні відповідати ДСТУ 4278:2019 «Дорожній транспорт. Знаки номерні транспортних засобів. Загальні вимоги. Правила застосування». Цей стандарт установлює типи та основні розміри, вимоги до інформаційного змісту, правила застосування номерних знаків, при цьому застосування оргскла або плівок для прикриття номерних знаків від механічних пошкоджень (камінням з-під транспорту, який проїжджає) та світлодіодних стрічок навколо місця закріплення номерного знака нормативними документами, чинними у сфері безпеки дорожнього руху, не передбачено

Відповідно до ч. 1 ст. 121-3 КУпАП керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака тягне за собою накладення штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (Кодекс доповнено статтею 121-3 згідно із Законом № 2658-IX від 06 жовтня 2022 року).

Судом оглянуто фото та відеоматеріали, які долучені до матеріалів справи, та вважає їх такими, що підтверджують порушення ОСОБА_1 п. 2.9 в ПДР України та вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

З оглянутих матеріалів вбачається, що дійсно водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Kia Soul» з номерним знаком НОМЕР_1 , що не належить цьому автомобілю, чим порушив п. 2.9 в ПДР України.

Враховуючи встановлені у справі обставини та надані докази, суд вважає, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 123-1 КУпАП, підтверджено під час розгляду справи, тому підстави для скасування постанови серії БАА №921572від 22 листопада 2022 року відсутні.

Судом встановлено, що зі змісту постанови серії АПО 18 №213023 від 22 листопада 2022 року по справі про адміністративне правопорушення, за вчинення адміністративного правопорушення, складеної поліцейським УПП в Одеській області ДПП капралом Узун В.С. вбачається, що 22 листопада 2022 року о 10 год. 40 хв. за адресою м. Ізмаїл по просп. Незалежності, 275, ОСОБА_1 здійснив завідомо неправдивий виклик поліції, а саме зателефонував на спецлінію «102» та повідомив про те, що співробітники поліції відмовилися пред`явити службове посвідчення та називати причину зупинки його транспортного засобу, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183 КУпАП (а.с. 17).

Згідно з статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Так, 26 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження №К/9901/18195/18 (ЄДРСРУ № 73700356) вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Окремо необхідно наголосити, що Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

До того ж, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише в тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі Колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/1/17 від 26 квітня 2018 року.

При дослідженні в судовому засіданні відеозаписів вбачається, що 22 листопада 2022 року м. Ізмаїл по просп. Незалежності, 275, ОСОБА_1 керував транспортний засіб «Kia Soul» номерний знак НОМЕР_1 (зареєстрований за номерним знаком НОМЕР_2 ) та був зупинений екіпажем патрульної поліції. Надалі, інспектор, згідно п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 2.4 ПДР оголосив законні вимоги щодо пред`явлення посвідчення водія, свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу. Позивач відмовився надавати документи інспектору для перевірки.

В процесі розмови поліцейським було роз`яснено ОСОБА_1 причини зупинки його транспортного засобу, ознайомлено його із правами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення та про інкриміноване йому правопорушення. Крім того, поліцейський назвав свою посаду, прізвище, ім`я, по батькові та пред`явив своє службове посвідчення Національної поліції України, яке відповідає наказу МВС України від 26 квітня 2017 року № 347 «Про організацію виготовлення та видачі службових посвідчень Національної поліції України».

При цьому, із характеру спілкування поліцейського та ОСОБА_1 вбачається, що письмових клопотань про ознайомлення із матеріалами та відкладення розгляду справи останній не подавав, а вимоги, які він ставив перед інспектором зводились до незгоди із інкримінованим йому правопорушенням, у зв`язку із переконанням ОСОБА_1 що службове посвідчення поліцейських не відповідає вимогам законодавства України, після чого останній здійснив виклик на спецлінію «102».

Прибувши за вказаною адресою поліцейськими було виявлено ОСОБА_1 та працівників патрульної поліції. Встановивши всі обставини, поліцейськими було встановлено відсутність події, заявленої позивачем на гарячу лінію «102» про вчинення адміністративного правопорушення або кримінального злочину.

З відеозапису вбачається, що працівники поліції неодноразово просили ОСОБА_1 надати свої документи, які підтверджують його особу, однак останній відмовлявся, після чого поліцейськими було прийнято рішення проїхати до Ізмаїльського РВП, де розпочали процедуру встановлення його особи, а встановивши її, вони склали оскаржувані ним постанови.

Крім того, відносно позивача був складений протокол серії ОД №008040 про його адміністративне затримання (а.с. 214).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, останній відмовився пред`явити посвідчення водія працівникам патрульної поліції, які його зупини, та які приїхали за його викликом на гарячу лінію «102».

Суд зазначає, що інспектор патрульної поліції мав обґрунтовані підстави зупинити автомобіль позивача, оскільки водієм порушені ПДР України.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, № 1306 (надалі також ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Стосовно поняття "охоронюваний законом інтерес" в тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Виходячи з викладеного саме скасування постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що відповідає завданням адміністративного судочинства.

Окрім цього, позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом в якості співвідповідачів не зазначав та не залучав працівників поліції, дії яких просив визнати незаконними в частині зупинки.

Суд погоджується, що позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом в якості відповідача зазначив орган, а не посадову особу.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові ВС/КАС у справі № 742/2298/17 від 17 вересня 2020 року

В зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення є орган, який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.

Отже, відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями ст. 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення.

Використання у зазначених вище нормах формулювань "від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення", "розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст. 222 - 244-20 КУпАП" вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі за №724/716/16-а.

Так, Верховний Суд у вказаній справі виклав правовий висновок про те, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Посилання позивача про те, що інспектором не зазначено у постанові, на який саме технічний засіб здійснювалась фото фіксація, а тому це є неналежним доказом, суд не приймає з огляду на таке.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

За приписами ст. 40 вищезазначеного закону поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто положення Закону України «Про національну поліцію» надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 у справі №760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Крім того, ст. 160 КАС України встановлено, що в позовній заяві зазначаються, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Однак, як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростували наявність в його діяннях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 121-3 та ст. 183 КУпАП.

Крім того, відеозаписами підтверджується, що всі дії позивача були направлені на уникнення від адміністративної відповідальності, оскільки було сказано працівникам поліції: «Я не бажаю платити штраф».

Натомість відповідачем повністю доведено, що винесені постанови про адміністративні правопорушення є законними та обґрунтованими.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що порушення позивачем Правил дорожнього руху України, відповідальність за які передбачені ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 121-3 та ст. 183 КУпАП, підтверджено належними та допустимими доказами. Позивач заперечив, що вчиняв правопорушення, однак відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень у спірних відносинах, надав докази правомірності прийнятих ним рішень про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим постанова у справі про адміністративне правопорушення серії БАБ №508802 від 22 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення серії БАА №921572 від 22 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП та постанова у справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №213023 від 22 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченого ст. 183 КУпАП не підлягають скасуванню і їх слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 5-9, 72-77, 90, 243-246, 250, 251, 286 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції про скасування постанов про адміністративне правопорушення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 29 травня 2023 року.

Суддя: О.М. Сегеда