Справа № 826/18223/14
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 травня 2023 року

м. Київ

справа № 826/18223/14

адміністративне провадження № К/990/16488/23

Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу Київської обласної прокуратури

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року у справі №826/18223/14 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про скасування наказу, зобов`язати вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської обласної прокуратури, у якому просив:

- скасувати наказ прокурора Київської області № 1738к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Київської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Київської області;

- стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати прокуратуру Київської області проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання про застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Київської області № 1738к від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Київської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Київської області.

Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 24 березня 2015 року, з 17 серпня 2021 року по 04 жовтня 2022 року у розмірі 266 468, 89 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Київської області з 24 жовтня 2014 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Київської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 14385,21грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в його мотивувальній та резолютивній частинах щодо визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, викладено третій та четвертий абзац в наступній редакції:

"Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Київської області з 24 жовтня 2014 року.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 04 жовтня 2022 року у розмірі 2 258 156,01 грн."

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року - залишено без змін.

Не погоджуючись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій, Київська обласна прокуратура звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2023 року та від 13 квітня 2023 року касаційні скарги Київської обласної прокуратури було повернуто скаржнику.

08 травня 2023 року касаційна скарга Київської обласної прокуратури повторно надійшла до Верховного Суду.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги установлено, що вона містить посилання на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

В обгрунтування вказаної підстави скаржником, як і у попередньо поданій касаційній скарзі, зазначається, що судами першої та апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваних рішень безпідставно застосовано норми статті 61 Конституції України, статті 235 КЗпП України без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі №800/235/17 щодо застосування положень Закону №1682-VII у подібних правовідносинах, де суд вказав, що мета застосування Закону № 1682-VII для захисту прав і свобод інших людей є легітимною, а його застосування має сприяти дотриманню балансу між потребами демократичної держави та захисту демократії і правами людини. Також зазначено, що судами при розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20 та у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16.

Дослідивши вказані скаржником рішення Верховного Суду, суд відхиляє посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постановах у справах №800/235/17, № 640/537/20 та №810/3246/16, оскільки скаржник не зазначає яку саме норму права судом апеляційної інстанції застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.

Разом з тим, указуючи по тексту касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, яке полягає у неправильному застосуванні до вказаних правовідносин ч. З статті 1, п. п. З, 7, 8 ч. 1 статті З, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII, у застосуванні до вказаних правовідносин статті 61 Конституції України, яка не підлягала застосуванню, статті 235 КЗпП України, а також пункту 10 Порядку № 100, скаржником не конкретизовано норми, які на його думку невірно застосовані судами попередніх інстанцій та як ці норми мають застосовуватись з посиланням на постанови Верховного Суду, в яких ці норми застосовані.

Слід зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) у чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду із зазначенням дати її прийняття та номеру справи; обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Посилаючись на неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, заявник не наводить обґрунтування, які б свідчили про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Проаналізувавши вказані вище постанови Верховного Суду, слід зазначити, що правовідносини між даною справою та вказаними справами не є подібними.

Так предметом спору у справі №800/235/17 є визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя щодо несумісності та звільнення з посади судді, поновлення на посаді судді та здійснення нарахування і виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Предметом спору у справі №640/537/20 є визнання протиправним і скасування рішення про неуспішне проходження атестації прокурором та наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Предметом спору у справі № 810/3246/16 є зобов`язання Університету ДФС України здійснити перерахунок та виплату на користь позивач грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в органах внутрішніх справ та податковій міліції, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Натомість, предметом спору у цій справі є, зокрема, скасування наказу про звільнення прокурора з посади, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про очищення влади».

Разом з тим, касаційна скарга не містить будь-якого обґрунтування подібності таких правовідносин.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зміст касаційної скарги зводиться до незгоди відповідача із оскаржуваними судовими рішеннями та обґрунтування такої незгоди відповідними посиланнями на нормативно-правові акти України, а також посиланням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В решті доводи касаційної скарги зводяться до опису встановлених судами у цій справі обставин та їх переоцінки, що виходить за межі повноважень касаційного суду.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд не вирішує.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 44, 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року у справі №826/18223/14 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про скасування наказу, зобов`язати вчинити дії - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду В. Е. Мацедонська