Справа № 200/6/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року справа №200/6/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року (повне судове рішення складено 16 лютого 2023 року) у справі № 200/6/23 (суддя в І інстанції Троянова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області (далі ГУ ДСНС у Донецькій області) про:

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій за період з 21.11.2019 по 24.05.2022, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби цивільного захисту 24.05.2022;

зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 21.11.2019 по 24.05.2022, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби цивільного захисту 24.05.2022;

стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала на службі цивільного захисту за контрактом в період з 22.11.2019 по 24.05.2022, та наказом начальника ГУ ДСНС у Донецькій області (з особового складу) від 24.05.2022 № 221 о/с її було звільнено зі служби. Зазначила, що відповідачем при звільненні не проведено розрахунок з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної (додаткової) відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2022 роки. Зазначила, що звернулась до відповідача із заявою про виплату зазначеної компенсації, проте відповідач відмовив у зв`язку з тим, що нарахування та виплата компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій при звільненні осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту не передбачена. Бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій за період з 21.11.2019 по 24.05.2022, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби цивільного захисту 24.05.2022, вважала протиправною, просила задовольнити позов.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДСНС у Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби цивільного захисту 24.05.2022.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби цивільного захисту 24.05.2022.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що додаткова відпустка учасника бойових дій відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» не має обов`язкового щорічного характеру, вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, зокрема, після закінчення дії особливого періоду, з урахуванням норм ст. 10-1 зазначеного Закону. Також у відповідності до роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 08.02.2016 № 107/13/84-16 додаткова відпустка учасника бойових дій не відноситься до виду щорічних відпусток. Слід також зазначити, що позивачка не зверталася до Головного управління з відповідними рапортами про надання їй відпустки як учаснику бойових дій протягом 2019-2022 років. При формуванні бюджетного запиту на відповідний рік кошти на значені компенсаційні виплати не виділялися, оскільки це не передбачено кошторисом.

Також відповідач наголошує, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду.

Так, за позицією позивачки станом на 24.05.2022 відповідач не здійснив з нею остаточних розрахунків з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної (додаткової) відпустки, передбаченої п. 12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а позов до суду вона подала 31.12.2022, тобто через 7 місяців. Клопотання про поновлення строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами позивачкою не подано та не вказано поважних причин пропуску цього строку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з рішенням місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_2 ), учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 28 грудня 2018 року) та особою, що претендує на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2022 роки.

На підставі відомостей трудової книжки серії НОМЕР_4 від 15 січня 2003 року, що ОСОБА_1 проходила службу в ДСНС України у період з 22.11.2019 по 24.05.2022, підстава наказ ГУ ДСНС України в Донецькій області від 21.11.2019 282 о/с, наказ ГУ ДСНС України в Донецькій області від 24.05.2022 № 221 о/с (запис 10).

Наказом ГУ ДСНС у Донецькій області від 24.05.2022 221 о/с звільнено зі служби лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 . Виключено з кадрів ДСНС України 24 травня 2022 року. Утримано виплачену одноразову грошову допомогу після укладання першого контракту в сумі, обчисленій у повних календарних місяцях пропорційно часу, який залишився до закінчення дії контракту. Проведено відрахування із грошового забезпечення за 4 (чотири) дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення особи рядового чи начальницького складу служби цивільного захисту.

На звернення позивача з питань виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2022 роки ГУ ДСНС України у Донецькій області надано відповідь листом від 26.12.2022 № 50 01-5639/50 14, відповідно до якої у період проходження служби в Головному управлінні, відпустки протягом 14 календарних днів щорічно, як учаснику бойових дій у період з 2019 року по 2021 рік, позивачу не надавалися. відповідно до частини двадцять п`ятої статті 129 Кодексу цивільного захисту України, у рік звільнення зазначених у частинах двадцять третій, двадцять четвертій цієї статті осіб рядового та начальницького складу цивільного захисту із служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Тобто, грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки за поточний рік, а не щорічних основних і додаткових відпусток за попередні роки. Додатково зазначив, що постановою Кабінету Міністрів від 30 серпня 2017 року 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а також Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом МВС України від 20.07.2018 № 623 нарахування та виплата компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій при звільненні осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту не передбачена.

Отже, предметом спору у цій справі є наявність правових підстав для не нарахування та не виплати грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2022 роки.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Закон України «Про відпустки» 504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно із приписами частини 1 статті 4 Закону 504/96-ВР, установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон 3551-XII), учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

За приписами пункту 19 частини 1 статті 6 Закону 3551-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частиною 1 статті 115 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) встановлено, що Держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

За приписами частини 1 статті 129 КЦЗ України, особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту мають право на інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Особам рядового і начальницького складу додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, встановлених законодавством (частина 16 статті 129 КЦЗ України).

З аналізу вказаних норм, суд дійшов висновку, що за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки працівнику виплачується грошова компенсація.

Вказані норми кореспондуються з нормами Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 593 від 11.07.2013 (далі - Положення 593).

У цьому Положенні визначається порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу та регулюються питання, пов`язані з перебуванням громадян України (далі - громадяни) у добровільному порядку в резерві служби цивільного захисту (пункт 1 Положення 593).

Пунктом 137 Положення 593, особи рядового і начальницького складу мають право на такі види відпусток, зокрема інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються особам рядового і начальницького складу на підставах та в порядку, встановленому законодавством (пункт 148 Положення 593).

Отже, у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - учасників бойових дій їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону 504/96-ВР та статтею 12 Закону 3551-ХІІ.

Слід зазначити, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що при звільненні зі служби позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону 3551-ХІІ.

За наслідками судового розгляду, колегія судів погоджується з судом першої інстанції, що з метою ефективного захисту прав позивача слід задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльності ГУ ДСНС у Донецькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустку, як Учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби цивільного захисту 24.05.2022 та зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як Учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби цивільного захисту 24.05.2022.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Апелянт зазначає, що частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Позивачем подано до суду позов 31.12.2022, тобто через 7 місяців.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою місцевого суду від 16 лютого 2023 року заяву Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області за аналогічних доводів та мотивів про залишення позову без розгляду - залишено без задоволення.

Апеляційний суд зазначає наступне.

Приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року в справі № 380/15245/22.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком згідно ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18, постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 640/21771/20.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з цієї позовною заявою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року у справі № 200/17464/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 30 травня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

А. В. Гайдар