Справа № 260/2697/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2697/22 пров. № А/857/4995/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року (суддя Ващилін Р.О., час ухвалення 16:15 год., місце ухвалення м.Ужгород, дата складання повного тексту 15.02.2023),

в адміністративній справі №260/2697/22 за позовом Керівника Ужгородської окружної прокуратури до Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У липні 2022 року позивач Керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо набуття права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи, що знаходиться на території с. Дубриничі Ужгородського району, у вигляді провідних і регулюючих каналів довжиною 6,8 км, споруд на каналах - 4 шт., а також закритої регулюючої мережі 74,2 км., споруд на закритих мережах (гирла) - 51 шт.; 2) зобов`язати відповідача вчинити дії, спрямовані на набуття права власності інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи, що знаходиться на території с. Дубриничі Ужгородського району: провідні і регулюючі канали довжиною 6,8 км., споруди на каналах - 4 шт., а також закриту регулюючу мережу 74,2 км., споруди на закриті мережі (гирла) - 51 шт..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.02.2023 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області щодо не набуття права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи, що знаходиться на території с. Дубриничі Ужгородського району, у вигляді провідних і регулюючих каналів довжиною 6,8 км, споруд на каналах - 4 шт., а також закритої регулюючої мережі 74,2 км., споруд на закритих мережах (гирла) - 51 шт.. Зобов`язано Дубриницьку сільську раду Ужгородського району Закарпатської області вчинити дії, спрямовані на набуття права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи, що знаходиться на території с. Дубриничі Ужгородського району: провідні і регулюючі канали довжиною 6,8 км., споруди на каналах - 4 шт., а також закриту регулюючу мережу 74,2 км., споруди на закриті мережі (гирла) - 51 шт..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням судом обставин цієї справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення та обираючи спосіб захисту, ототожнив факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, так як тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. Також вказує апелянт, що суд не перевірив чи існує інженерна інфраструктура внутрішньо-господарської меліоративної системи в с.Дубриничі, щодо якої зобов`язує вчинити дії, спрямовані на набуття права власності, чи є Дубриницька сільська рада належним відповідачем. При цьому суд не застосував норми матеріального права, що підлягали до застосування чи вправі сільський голова одноосібно без відповідних рішень сільської ради приймати в комунальну власність майно. Також суд не врахував обов`язкові висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 13.02.2023 року та ухвалити нове рішення про відмову в позовних вимогах повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що оскаржене відповідачем рішення суду є законним і обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його залишити без змін, залишивши апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

В ході моніторингу інформації щодо стану додержання вимог законодавства з питань збереження майна інженерної інфраструктури водних об`єктів на території Ужгородського району Закарпатської області Ужгородською окружною прокуратурою 14 червня 2021 року скеровано листа голові Дубриницької сільської ради Ужгородського району, в якому вимагалося надати інформацію щодо вжитих заходів з метою виготовлення правовстановлюючих документів на внутрішньогосподарську меліоративну систему у складі: провідні і регулюючі канали довжиною 6,8 км, споруди на каналах 4 шт., а також закрита регулююча мережа 74,2 км, споруди на закритій мережі (гирла) 51 шт., вказати можливу їх балансову вартість, а також прийняття на баланс таку на підстав акту приймання-передачі від 15.06.2004 (а.с. 21).

У відповідь на вказаний лист Дубриницька сільська рада листом від 17 червня 2021 року №05-02/1063 повідомила, що вказані споруди на балансі сільської ради не перебувають (а.с. 23).

25 березня 2022 року з метою з`ясування додержання органом місцевого самоврядування вимог законодавства з питань збереження майна інженерної інфраструктури водних об`єктів заступник керівника Ужгородської окружної прокуратури повторно звернувся до Дубриницької сільської ради із листом №07.53-104-1748ВИХ-22, в якому просив надати інформацію про вжиті заходи щодо виготовлення правовстановлюючих документів на гідроспоруди, а також прийняття на баланс внутрішньогосподарської меліоративної системи на підстав акту приймання-передачі від 18.06.2004 (а.с. 24).

Листом від 28 березня 2022 року №05-02/486 Дубриницька сільська рада повідомила орган прокуратури про те, що звернулася до Ужгородського міжрайонного управління водного господарства з проханням невідкладно надати копію акту приймання-передачі від 18.06.2004 з метою прийняття у комунальну власність внутрішньогосподарської меліоративної системи та взяття її на баланс. Проінформовано, що після виготовлення правовстановлюючих документів та взяття на баланс органи прокуратури буде проінформовано (а.с. 27).

Вважаючи бездіяльність відповідача у невжитті заходів щодо оформлення права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи, що знаходиться на території с. Дубриничі Ужгородського району, протиправною, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з урахуванням наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Вирішуючи спірні правовідносини з приводу не оформлення органом місцевого самоврядування права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньогосподарської меліоративної системи, а саме: провідних і регулюючих каналів довжиною 6,8 км, споруд на каналах - 4 шт., а також закритої регулюючої мережі 74,2 км., споруд на закритих мережах (гирла) - 51 шт., суд враховує таке правове регулювання.

Як визначено частиною першою статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР), сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частин 3, 5 ст.16 Закону №280/97-ВР, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

У свою чергу ст.26 Закону №280/97-ВР встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад, до яких віднесено розпорядження комунальним майном територіальних громад та інше.

Нормами ст.29 Закону №280/97-ВР передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, в тому числі, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно ч.1 ст.60 Закону №280/97-ВР, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Вказане кореспондується також з положеннями ст.327 Цивільного кодексу України, відповідно до яких у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (ч.2 ст.60 Закону №280/97-ВР).

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону №280/97-ВР, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Положеннями ч.8 ст.60 Закону №280/97-ВР передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Як визначено статтею 1 Закону України Про меліорацію земель від 14.01.2000 №1389-XIV, внутрішньогосподарська меліоративна система це меліоративна система, що знаходиться в межах земель одного власника (користувача) і забезпечує подачу, розподіл та відведення води на цих землях.

Частиною 8 ст.31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено, що об`єкти соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарські меліоративні системи підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств - правонаступників, підлягають безоплатній передачі до комунальної власності в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2 Порядку безоплатної передачі у комунальну власність об`єктів соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільськогосподарських підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств-правонаступників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2003 року №1253 (далі Порядок №1253), об`єктами передачі згідно з цим Порядком є, в тому числі, внутрішньогосподарські меліоративні системи - внутрішньогосподарська меліоративна мережа з об`єктами інженерної інфраструктури, що не підлягали паюванню в процесі реформування колективних сільськогосподарських підприємств.

Рішення про передачу об`єктів соціальної сфери та житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, приймається відповідною сільською, селищною, міською радою, а внутрішньогосподарської меліоративної системи, які передаються у спільну власність територіальних громад, - районною, якщо об`єкт знаходиться в межах території району, або обласною радою, якщо об`єкт знаходиться в межах території двох і більше районів (п.3 Порядку №1253).

Пунктом 4 Порядку №1253 передбачено, що ініціаторами передачі об`єктів у комунальну власність можуть бути місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства-правонаступники, на балансі яких перебувають об`єкти.

Згідно із п.5 Порядку №1253, передача здійснюється за рішенням комісії з питань передачі об`єктів у комунальну власність. Утворює комісію і призначає її голову виконавчий орган відповідної сільської, селищної, міської ради, а стосовно передачі внутрішньогосподарських меліоративних систем - відповідно районна або обласна державна адміністрація.

Передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком до цього Порядку. Акт складається у чотирьох примірниках та підписується головою і членами комісії. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі (п.7 Порядку №1253).

Відповідно до п.9 Порядку №1253, орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня підписання акта приймання-передачі повідомляє про приймання-передачу об`єктів органи державної статистики, державної податкової служби, фінансові органи. У цей же строк орган місцевого самоврядування зобов`язаний закріпити своїм рішенням зазначені об`єкти за відповідним підприємством (організацією) на праві повного господарського відання (оперативного управління).

Судовим розглядом встановлено, що розпорядженням голови Перечинської районної державної адміністрації №136а від 11 червня 2004 року (а.с. 120) з метою забезпечення технологічної цілісності внутрішньогосподарських меліоративних систем було створено районну комісію з питань передачі у комунальну власність внутрішньогосподарських меліоративних систем усіх колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств та земель запасу сільських рад. На виконання рішення наради Кабінету Міністрів України від 26.03.2004 до 01 липня 2004 року вирішено провести інвентаризацію внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільгосппідприємств, що не підлягали паюванню в процесі реформування цих підприємств та здійснити їх передачу у комунальну власність через акти приймання-передачі згідно з чинним законодавством.

На виконання зазначеного розпорядження створена Перечинською РДА комісія провела обстеження внутрішньогосподарської осушної мережі на локальних системах в межах Дубриницької сільської ради, за результатами якої складено акт від 15.06.2004 (а.с. 18). Відповідно до відомостей вказаного акту при обстеженні встановлено, що довжина відкритої мережі каналів становить 6,8 км. На мережі знаходиться 4 шт. споруд (трубчаті переїзди). Довжина закритої регулюючої мережі становить 74,2 км. На закритій регулюючій мережі знаходяться гирла (51 шт.).

Актом приймання-передачі інженерної інфраструктури внутрішньогосподарської меліоративної системи на території Дубриницької сільської ради від 18 червня 2004 року Дубриницькій сільській раді передано об`єкти внутрішньогосподарської меліоративної системи, а саме: інженерну інфраструктуру, зокрема, канали довжиною 6,8 км, переїзди 4 шт., дренажні гирла 51 шт (а.с. 16).

Зазначені вище акти підписані створеною на виконання розпорядження Перечинської районної державної адміністрації №136а від 11.06.2004 комісією, в тому числі, головою Дубриницької сільської ради та завірені печаткою органу місцевого самоврядування.

Встановленим підтверджується факт приймання-передачі органу місцевого самоврядування спірних об`єктів внутрішньогосподарської меліоративної системи.

Слід зауважити, що право власності на об`єкт передачі, відповідно до положень п.7 Порядку №1253, виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Однак, матеріали справи не містять доказів про реєстрацію права власності на вказане майно за Дубриницькою сільською радою.

Статтями 316, 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтями 328, 331 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, до яких належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі Закон №1952-IV), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Статтями 2, 3 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав здійснюється на засадах обов`язковості державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як визначено статтею 4 Закону №1952-IV, речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, підлягають обов`язковій державній реєстрації.

Відповідно до ст.5 Закону №1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.182 ЦК України, ухилення від реєстрації права на нерухомість, окрім іншого, можуть бути оскаржені до суду.

Аналізуючи наведені правові норми та встановлені у справі обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що єдиним органом, уповноваженим управляти комунальним майном, яке знаходиться на території Дубриницької територіальної громади, до складу якої входить територія с. Дубриничі є Дубриницька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, яка зобов`язана вжити заходи згідно з вимогами чинного законодавства, спрямовані на оформлення та державну реєстрацію права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи на території Дубриницької сільської ради.

Однак, за наявності підстав та відповідних повноважень, Дубриницька сільська рада, як суб`єкт права комунальної власності, що здійснює від імені та в інтересах територіальних громад відповідні права щодо володіння та розпорядження комунальним майном, упродовж тривалого часу фактично не здійснювала жодних юридично значимих обов`язкових дій щодо оформлення та державної реєстрації права власності на внутрішньо-господарську меліоративну систему. Вказані вище споруди на баланс Дубриницької сільської ради прийняті не були, правовстановлюючі документи на вказані об`єкти не оформлені.

Вказане свідчить про бездіяльність відповідача, яка полягає у безпідставному зволіканні в оформленні правовстановлюючих документів на майно, що належить територіальній громаді.

Таким чином, позивачем правильно визначено спосіб захисту порушень прав територіальної громади шляхом пред`явлення позову до адміністративного суду щодо зобов`язання Дубриницької сільської раду вчинити дії, спрямовані на набуття права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи, що знаходиться на території с. Дубриничі Ужгородського району: провідні і регулюючі канали довжиною 6,8 км., споруди на каналах - 4 шт., а також закриту регулюючу мережу 74,2 км., споруди на закриті мережі (гирла) - 51 шт..

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Що стосується доводів апеляційної скарги про необхідності встановлення факту існування інженерної інфраструктури внутрішньої господарської меліоративної системи, то такі колегією суддів відхиляються з наступних міркувань.

Частиною 2 пунктом 44 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015, врегульовано, що державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, що отримані державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Порядок здійснення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна регулюється Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 №127 (зі змінами). Ця Інструкція визначає механізм проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, господарських будівель та споруд з метою: встановлення їх наявності; визначення їх фактичної площі та об`єму; огляду та опису наявних конструктивних елементів об`єктів; встановлення наявності змін у їх плануванні та складі; визначення фізичного зносу конструктивних елементів об`єктів.

Суд також бере до уваги те, що у листі №05-02/486 від 28.03.2022 Дубриницька сільська рада фактично визнала необхідність прийняття у комунальну власність внутрішньогосподарської меліоративної системи та взяття її на баланс, для чого звернулась до Ужгородського міжрайонного управління водного господарства з проханням надати копію акту приймання-передачі від 18.06.2004. Проте жодних дій станом на день розгляду даної адміністративної справи в суді не вчинила щодо оформлення та державної реєстрації права власності на спірні об`єкти, при тому, що відповідач зобов`язаний у порядку виготовлення документів на право власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи на території Дубриницької сільської ради для державної реєстрації права власності на цей об`єкт провести технічну інвентаризацію, яка передбачає огляд на місці, опис складових частин, стан придатності та інші технічні характеристики.

Щодо доводів скаржника про не залучення у справі належного відповідача Ужгородську районну раду, то такі теж підлягають відхиленню з наступних підстав.

Так, відповідачем у справі ставилось питання про необхідність залучення належним відповідачем Ужгородську районну раду як правонаступника Перечинської районної ради, обґрунтовуючи таку вимогу п.3 Порядку №1253.

Даним пунктом врегульовано виключно суб`єктний склад прийняття рішення про передачу відповідного нерухомого майна, в тому числі внутрішньо-господарських меліоративних систем.

До складу учасників справи у порядку адміністративного судочинства, як зазначено ст. 42 КАС України, входять сторони, треті особи.

Відповідно до ст.46 КАС України, сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Статтею 48 КАС України передбачено порядок заміни неналежної сторони.

У свою чергу відповідач не навів жодних правових обґрунтувань та не надав суду жодний доказ у розумінні ст.72 КАС України, який би давав підстави вважати про протиправну бездіяльність Ужгородської районної ради як правонаступника Перечинської районної ради, що стосувалась б предмету спору.

Поряд з цим, аналізом акту приймання-передачі інженерної інфраструктури внутрішньої господарської меліоративної системи на території Дубриницької сільської ради від 18.06.2004 встановлено, що комісією, яка була створена на підставі розпорядження голови Перечинської РДА, до складу якої були залучені представники райдержадміністрації та її структурних підрозділів, державних установ, до компетенції яких входило питання управління водними ресурсами, протипаводковими системи та спорудами, а також сторони, яка передавала - представники Ужгородського міжрайонного управління водного господарства, та сторони, яка приймала - Дубриницька сільська рада Перечинського району, було обстежено об`єкт передачі внутрішньо-господарської меліоративної системи.

Слід зазначити, що до складу цієї комісії представники Перечинської районної ради не входили, оскільки згідно з п.32 ст.43 Закону №280/97-ВР до повноважень районної ради входить зокрема надання згоди на передачу об`єктів з державної власності у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст та прийняття рішень про передачу об`єктів права спільної власності територіальних громад сіл, селищ міст, що перебувають в управлінні районних, обласних рад, у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.

Однак, як видно з матеріалів справи, спірна інженерна інфраструктура внутрішньої господарської меліоративної системи розташована виключно на території Дубриницької сільської ради Ужгородського району і не відноситься до спільної власності громад та не перебуває в управлінні районної ради.

Відносно покликання апелянта (відповідача) на не надання судом першої інстанції оцінки акту приймання-передачі майна від 18.06.2004, то слід зазначити, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування відсутності повноважень чи неправомірності підписання представником Дубриницької сільської ради - Дубриницьким сільським головою Кохан Л.Ю. акту приймання-передачі від 18.06.2004.

Більше того, аналізом цього документу встановлено, що комісією, яка створена на підставі розпорядження голови Перечинської РДА та до складу якої були залучені представники райдержадміністрації та її структурних підрозділів, державних установ, до компетенції яких входило питання управління водними ресурсами, протипаводковими системи та спорудами, а також сторони, яка передавала - представники Ужгородського міжрайонного управління водного господарства, та сторони, яка приймала - Дубриницької сільської ради Перечинського району, обстежено об`єкт передачі внутрішньо-господарської меліоративної системи. За результатами обстеження встановлено наявність відкритої меліоративної мережі, яка потребує вирубки чагарнику та очистки, а також те, що гідротехнічні споруди, дренажні гирла та колодязі потребують ремонту.

Наслідком обстеження даної споруди та складання акту приймання-передачі від 18.06.2004 є приймання цього об`єкта нерухомості головою Дубриницької сільської ради ОСОБА_1 від представників Ужгородського міжрайонного управління водного господарства, яке до факту підписання цього акту було балансоутримувачем внутрішньо-господарської меліоративної системи.

Отже, акт приймання-передачі від 18.06.2004 підтверджує волевиявлення сторін, а також юридичні наслідки - факт набуття прав і обов`язків новим учасником - Дубриницькою сільської радою, що є відповідачем у справі, об`єкту нерухомості - внутрішньо-господарської меліоративної системи.

Тобто, являються безпідставними доводи апелянта (відповідача) про не надання судом першої інстанції оцінки акту приймання-передачі майна від 18.06.2004.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, які відповідач просив взяти до уваги при вирішення спірних правовідносин, оскільки такі висновки касаційного суду не є релевантними до вказаної справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не набуття права власності на інженерну інфраструктуру внутрішньої господарської меліоративної системи, що знаходиться на території с. Дубриничі Ужгородського району, у вигляді провідних і регулюючих каналів довжиною 6,8 км, споруд на каналах - 4 шт., а також закритої регулюючої мережі 74,2 км., споруд на закритих мережах (гирла) - 51 шт., зобов`язавши Дубриницьку сільську раду вчинити дії, спрямовані на набуття права власності на вказану інженерну інфраструктуру.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року в адміністративній справі №260/2697/22 за позовом Керівника Ужгородської окружної прокуратури до Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 26.05.2023 року