Справа № 140/9221/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/9221/20 пров. № А/857/10698/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року, ухвалене суддею Лозовським О.А. у м. Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 140/9221/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду у якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язати відповідача здійснити призначення та виплату пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90 відсотків суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789- XII (в редакції Закону від 10.01.2002 року) в розмірі 90 відсотків суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки прокуратури Волинської області № 18-107вих.20 від 11.03.2020 рок про складові заробітної плати прокуратури Волинської області, з дня звернення до суду 24.06.2020 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Приймаючи рішення у цій справі суд першої інстанції виходив з того, що стаття 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, якою збільшено стаж роботи, що дає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років у порівнянні зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-Х1І з 20 років до 24 років 6 місяців, звужує право позивача у розумінні норм Конституції України. Тому суд вважав, що право на призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ мають не тільки прокурори, які мали необхідний трудовий стаж, що надавав їм право на призначення пенсії за вислугу років до введення в дію нового правового регулювання, але й ті, хто почав свою професійну діяльність на посаді прокурорів у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років. Тому суд зробив висновок, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, оскільки позивач, хоча і не набув право на пенсію до введення нового правового регулювання пенсійного забезпечення прокурорів, проте розпочав свою професійну діяльність на посаді прокурора у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років.

Не погодившись з цим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції при вирішенні спору порушив норми матеріального права.

Свою позицію відповідач мотивує тим, що на сьогодні пенсія працівникам прокуратури призначається відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», де зазначено, що пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 24 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Згідно з поданими позивачем документами для призначення пенсії, стаж роботи на посадах прокурорів становить 12 років 09 місяців 02 дні, вислуга років - 18 років 02 місяці, страховий стаж складає 23 роки 05 місяців 01 день, а вислуга років, яка необхідна для призначення пенсії має становити не менше 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Отже, на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії у позивача було відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач з 15.01.2002 року по 13.03.2020 року безперервно працював в органах прокуратури і перебував на посаді заступника прокурора Волинської області.

13.03.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон № 1789-ХІІ).

Однак, листом № 0300-0315-8/7677 від 01.04.2020 року, відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії з тих підстав, що з 15.07.2015 року Закон № 1789- ХІІ від 05.11.1991 втратив чинність у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі - Закон №1697-VII), згідно з нормами якого позивач не набув необхідно стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Апеляційний суд зазначає, що ключовим питанням у цій справі є наявність/відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону 1789-ХІІ, в редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України від 08.07.2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон № 1697-VII.

З огляду на те, що набрав чинності Закон № 1697-VII втратили чинність положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії.

У той же час, стаття 86 Закону № 1697-VII визначає підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років. Зокрема, відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Суд першої інстанції встановив те, що на момент звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії загальний стаж роботи позивача в органах прокуратури становив 20 років 7 місяців 17 днів, із яких: половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах - 2 роки 5 місяців 18 днів; робота в органах прокуратури (станом на 13.03.2020 року) 18 років 1 місяць 29 днів.

Беручи до уваги вказані положення статті 86 Закону № 1697-VII, апеляційний суд зазначає, що стаж роботи позивача на час його звернення до відповідача (13.03.2020 року) є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1697-VII.

Одночасно слід зауважити, що зважаючи на дію законів у часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону № 1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Зміна надалі правового регулювання щодо питань призначення пенсій прокурорам з огляду на ухвалення, зокрема, Закону № 1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та, відповідно, зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав і суперечить положенням Конституції України.

Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Зокрема, у постанові від 04.03.2020 року (справа № 265/6322/16-а) Верховний Суд зробив висновок, що, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше)».

Застосовуючи зазначений правовий висновок до обставин цієї справи, слід констатувати, що позивач станом на 01 жовтня 2011 року не мав необхідного загального стажу роботи для призначення пенсії (20 років), а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у вказаній редакції).

З огляду на те, що позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати й про звуження його змісту та обсягу.

Отже, оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону № 1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, підстав для задоволення позову у цій справі немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, а тому його необхідно скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року в справі № 140/9221/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. П. Сеник
Постанова складена 29.05.2023 року