Справа № 380/17401/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/17401/22 пров. № А/857/5475/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року у справі за його позовом до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Костецький Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 15 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати і виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік у розмірі місячного грошового забезпечення на день звільнення з Національної поліції 22 травня 2019 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року у справі № 380/17401/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що вирішення питання про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення покладається на керівника органу, здійснюється в межах відповідних асигнувань та проводиться при щорічній основній відпустці, тобто за наявності відповідної заяви працівника. Із зібраних матеріалів у справі неможливо встановити факт звернення позивача з відповідним рапортом про надання йому допомоги на оздоровлення у спірному періоді.

Таким чином, з урахуванням того, що позивач не перебував у щорічній основній відпустці на підставі поданого рапорту у спірному періоді, відсутності поданого позивачем рапорту на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідача відсутній обов`язок на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем ОСОБА_1 , який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення його позову. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що статтею 22 Закону України «Про міліцію» передбачено, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист. Головне управління МВС України у Львівській області вказаного обов`язку не виконало, оскільки безпідставно не нараховувало та не виплачувало позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення у 2015 році. При цьому вважає, що оскільки Закон України «Про міліцію» втратив чинність, то ОСОБА_1 має право на виплату допомоги на оздоровлення за 2015 рік відповідно до Закону України «Про національну поліцію».

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у період з 04 серпня 2006 року по 06 листопада 2015 року проходив службу у підрозділах Головного управління МВС України у Львівській області. Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 06 листопада 2015 року №784 о/с ОСОБА_1 (старший лейтенант міліції) був звільнений з 06 листопада 2015 року у запас збройних Сил за пунктом 64 з (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року року №114 у зв`язку із переходом для подальшого проходження служби в Національну поліцію України.

Наказом Головного управлінням Національної поліції у Львівській області від 20 травня 2019 року №310 о/с ОСОБА_1 (старший лейтенант поліції) звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію (за власним бажанням).

У вересні 2022 році позивач звернувся до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області із заявою, в якій просив повідомити про кількість днів невикористаної відпустки, нарахування та виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 2006 до 2015 року та надання йому особових карток про грошове забезпечення за 2010-2015 роки.

Листом від 13 жовтня 2022 року за № 0-2/17/01-2022 Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України у Львівській області повідомила, що у році звільнення з органів внутрішніх справ позивачу нарахована і виплачена компенсація за 25 діб невикористаної відпустки в сумі 2240,17 грн.

У результаті аналізу особових карток на грошове забезпечення позивачем було встановлено, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема не виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 22 Закону України Про міліцію, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

Статтею 19 цього Закону передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати

Постановою Кабінету Міністрів від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі Постанова № 1294) надано право керівникам держорганів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Пунктом 2 Постанови № 1294 встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством внутрішніх справ.

На виконання Постанови № 1294, з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року № 205/14896, було затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі Інструкція № 499).

Пунктом 1.5 Інструкції № 499 передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.6 Інструкції № 499 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно з підпунктом 2.2.2 пункту 2.2 розділу ІІ Інструкції № 499 конкретний розмір посадового окладу особі рядового чи начальницького складу встановлюється наказом про особовий склад одночасно з призначенням на відповідну посаду.

Пункт 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» визначає структуру грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 4 цього наказу передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється в порядку, затвердженого Інструкцією.

Пунктом 2.16 Інструкції № 499 встановлено такий одноразовий вид грошового забезпечення, як матеріальна допомога:

- пункт 2.16.1. Особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяють на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

- пункт 2.16.3. Допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримували на день виплати.

- пункт 2.16.4. Фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

Виходячи із наведених правових норм апеляційний суд дійшов висновку, що нарахування та виплата матеріальної допомоги особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ проводиться за наявності коштів та мотивованого рапорту цих осіб.

Відтак, виплата матеріальної допомоги на момент спірних правовідносин була правом, а не обов`язком керівника органів і підрозділів внутрішніх справ. При цьому таке право реалізовувалося у межах асигнувань, що виділяються на утримання таких органів, та за поданням відповідного рапорту зацікавленої особи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10 травня 2019 року у справі №815/714/16, від 14 квітня 2020 року у справі №813/4115/17.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача з рапортом про виплату йому допомоги за 2015 рік, то підстав для визнання протиправної бездіяльності Головного управління МВС у Львівській області щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік немає.

Більше того, як слідує з матеріалів справи, позивачу у зв`язку із звільненням та переходом на роботу до органів Національної поліції, Головним управлінням МВС у Львівській області було виплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку 25 діб у 2015 році в розмірі 2240,17 грн.

Виходячи із наведеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 не перебував у щорічній основній відпустці та ним не подавався рапорт на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, то у відповідача відсутній обов`язок на виплату такої матеріальної допомоги.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року у справі № 380/17401/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк