Справа № 300/640/22
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/640/22 пров. № А/857/510/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року у справі № 300/640/22 (головуючий суддя Шумей М.В., м. Івано-Франківськ, рішення ухвалено в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив: а) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо виплати з 27 травня 2021 року пенсії із застосуванням передбаченого ч.7 ст. 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб обмеженням її максимального розмірі десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність;

б) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 з 27 травня 2021 року нарахування та виплату пенсії без застосування передбаченого ч.7 ст. 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб обмеженням її максимального розмірі десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Позовні вимоги мотивовані протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо виплати позивачу з 27 травня 2021 року пенсії із застосуванням передбаченого ч.7 ст. 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб обмеженням її максимального розмірі десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням від 02 грудня 2022 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.

Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо виплати з 27 травня 2021 року пенсії із застосуванням передбаченого ч.7 ст. 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб обмеженням її максимального розмірі десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 з 27 травня 2021 року нарахування та виплату пенсії без застосування передбаченого ч.7 ст. 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб обмеженням її максимального розмірі десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція ч.7 ст.43 Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 №2262-ХІІ в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-УІІІ ,,Про внесення змін до деяких інших законодавчих актів, яка набула чинності 01.01.2017, яким встановлено обмеження пенсії осіб, звільнених з військової служби десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Також вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, покликаючись на рішення Великої Палати Верховного Суду у справі 510/1286/16-а від 24.12.2020.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує її доводи та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що позивач з 22 грудня 2009 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України, як пенсіонер, якому відповідно до протоколу від 20.01.2010 за пенсійною справою № призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами, тобто до набрання чинності Законом України ,,Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи.

Позивачу встановлено III групу інвалідності внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 19.02.202l, а в січні 2022 року встановлено II групу інвалідності внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 21.01.2022.

При обчисленні пенсії з 27 травня 2021 року з урахуванням розміру грошового забезпечення та всіх доплат, підвищень і надбавок основний розмір позивача пенсії (70% від розміру грошового забезпечення, враховано 28 років календарної вислуги) склав 24924 гривень 29 копійок.

Водночас виплата зазначеної позивачу пенсії забезпечується Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 27 травня 2021 року у розмірі 18540 гривень, з розрахунку десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, відповідно до частини 7 статті 43 Закону України № 2262-ХІІ ,,Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи.

29 листопада 2021 року позивач звернувся до відповідача з проханням надати інформацію про дійсний розмір нарахованої йому пенсії та причини її обмеження в сумі 18540 грн та виплатити йому пенсію у призначеному розмірі без обмежень, відповідно до рішення Конституційного суду України від 20.12.2016 у справі № 7-рп/2016, яким, зокрема, положення частини 7 статті 43 Закону України № 2262-ХІІ ,,Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення та яке є обов`язковим до виконання на території України.

20.12.2021 відповідач надав відповідь № 9818-9530/К-02/8-0900/21, в якій відмовив позивачу у повній виплаті призначеної йому пенсії, зазначивши, що причиною обмеження пенсій є вимоги статті 43 Закону України № 2262-ХІІ ,,Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, яка поширюється на всі призначені пенсії до і після січня 2016 року.

Позивач вважаючи такі дії відповідача про відмову у виплаті йому пенсії без обмежень її максимальним розміром незаконними та такими, що порушують його права та законні інтереси, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача щодо виплати з 27.05.2021 перерахованої пенсії позивача з обмеженням її розміру десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 №2262-ХІІ визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом (далі - Закон № 2262- ХІІ).

Згідно з Законом України від 24.12.2015 року № 848-VIII ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, ст. 43 Закону № 2262-XII доповнено частиною 7 про те, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте зазначене положення в цілому визнано неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016.

Обґрунтовуючи свої висновки, Конституційний Суд України вказав, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-XII, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Так, згідно із абз. 1 п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016, зокрема, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме: частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016, зокрема, положення частини сьомої статті 43 Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 20.12.2016 року нечинною є ч. 7 ст. 43 Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Відповідно до Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 01.01.2017 року, у ч. 7 ст. 43 Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Таким чином, буквальне розуміння змін, внесених Законом України від 06.12.2016 року №1774-VIII ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі № 2262-XII відсутня ч. 7 ст. 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.

Отже, внесені Законом України від 06.12.2016 року № 1774 ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.10.2020 року у справі № 522/16881/17, від 09.11.2020 року у справі № 813/678/18.

Також суд апеляційної інстанції вважає неможливим застосування до спірних правовідносин статті 2 Закону України № 3668 від 08.07.2011 ,,Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної реформи, відповідно до якої максимальний розмір пенсій, призначених згідно з Законом України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України ,,Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте вказаний Закон містить посилання на Закон України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, який є спеціальним законом щодо призначення та виплати пенсії військовослужбовців. Норма щодо обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовців у вказаному спеціальному законі визнана неконституційною, тобто Конституційний Суд України визнав неконституційним обмеження пенсій військовослужбовців максимальним розміром, а тому відповідач не може застосовувати положення ст. 2 Закону України № 3668 від 08.07.2011 при призначенні/ перерахунку пенсії позивача.

Підсумовуючи наведене вище, виходячи з встановлених обставин справи та нормативно-правового регулювання спірних відносин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач протиправно обмежив максимальний розмір належної позивачу пенсії.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є підставними й обґрунтованими, а відтак, підлягають задоволенню.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду при поданні даного позову в частині позовних вимог та наслідків його пропуску.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи те, що позовні вимоги стосуються виплати в обмеженому розмірі перерахованої пенсії, яка є періодичним платежем, такий перерахунок було проведено в травні 2021 року та з вказаного моменту позивач щомісяця отримував пенсію у відповідному розмірі, проте до суду звернувся лише у січні 2022 року, тобто після спливу строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, та без викладу обставин, які б свідчили про поважність причин такого пропуску, суд першої інстанції повинен був залишити вказаний позов в цій частині позовних вимог без розгляду.

При цьому, колегія суддів враховує пункт 43 постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, з якого слідує, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18) та дійшла висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого саме статтею 122 КАС України.

Також колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції приписів ст. 51 Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, якою встановлено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком, оскільки в даному спорі позовні вимоги за період з 27.05.2021 по 26.07.2021 стосуються правомірності виплати вже перерахованої пенсії, а тому застосуванню підлягають норми ст.122 КАС України, якою встановлено шестимісячний строк звернення до суду, з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Такі обґрунтування наводить і Верховний Суд в ухвалі про відмову у відкритті касаційного провадження від 23 червня 2021 року в справі № 320/8184/20, правовідносини у якій є подібними до тих, що є предметом розгляду в даній справі. При цьому Верховий Суд покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Суд першої інстанції не звернув на вказані обставини належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в наведеній вище частині вимог за період з 27.05.2021 по 26.07.2021.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що права позивача на отримання сум періодичних платежів - пенсії, підлягають захисту в межах встановленого КАС України шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, тобто за період з 27.07.2021.

Беручи до уваги, що адміністративний позов було подано до суду першої інстанції лише 26.01.2022, то позовні вимоги за період з 27.05.2021 по 26.07.2021 підлягають залишенню без розгляду на підставі частини третьої статті 123 КАС України.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог за період з 27.05.2021 по 26.07.2021 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за вказаний період залишити без розгляду.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року в справі №300/640/22 у частині позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії без застосування передбаченого ч.7 ст.43 Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, за період з 27.05.2021 по 26.07.2021 скасувати та залишити позов у цій частині без розгляду.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року в справі №300/640/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 25.05.2023