Справа № 520/19792/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 р.Справа № 520/19792/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Лещинської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2022, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 13.12.22 по справі № 520/19792/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області ( далі - ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просить суд:

- скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 10.08.2021 № 16242-2414-2030, № 16247-2414-2030, № 16256-2414-2030, № 16241-2414-2030, № 16245-2414-2030, № 16252-2414-2030 та від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, у т.ч. витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір за подання позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, як таких, що винесені відповідачем з порушенням встановлених законом строків для їх прийняття та неправильним застосуванням ставок податку та бази оподаткування, що призвело до безпідставного збільшення нарахованих сум податкових зобов`язань. Так, податкові повідомлення-рішення від 10.08.2021 № 16242-2414-2030, № 16241-2414-2030, якими позивачу визначено податкові зобов`язання за 2017 звітний рік, були сформовані після спливу строку, встановленого підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) та пунктом 1 глави 8 розділу IV Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422, а також навіть поза межами 1095 днів, визначених пунктом 102.1 ст. 102 ПК України, що свідчить про порушення контролюючим органом статті 58 Конституції України під час їх складання. На думку позивача, вказані податкові-повідомлення рішення мали бути сформовані відповідачем у термін до 15.06.2018 та надіслані ОСОБА_1 до 01.07.2018.

Пославшись на підпункт 4.1.9 пункту 4.1 ст. 4 ПК України, яким закріплено принцип стабільності податкового законодавства, зауважив, що зміни, внесені до статті 266 ПК України Законом України № 2245-VІІІ від 07.12.2017 шляхом доповнення пункту 266.10 підпунктом 266.10.3, не можуть бути застосовані раніше 2019 бюджетного року. Відтак, винесення відповідачем податкових повідомлень-рішень від 10.08.2021 № 16252-2414-2030 та № 16245-2414-2030 відбулось поза межами встановленого податковим законодавством строку для нарахування відповідних податкових зобов`язань за 2018 звітний рік.

Також вважає, що ГУ ДПС у Харківській області при винесенні податкових повідомлень-рішень № 16247-2414-2030 від 10.08.2021, № 16256-2414-2030 від 10.08.2021, № 0-2030 від 16.08.2021 при розрахунку податкових зобов`язань ОСОБА_1 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по квартирі АДРЕСА_1 за 2018-2020 звітні роки протиправно не було застосовано положень пункту 2.1 рішення Харківської міської ради № 542/17 від 22.02.2017 та пунктів 2, 3 Додатку 1 до вказаного рішення, оскільки вказана квартира за своєю площею є меншою ніж 85 кв.м., а тому ставка податку, яка підлягала застосуванню, повинна була дорівнювати 0 відсотків.

Щодо податкового повідомлення-рішення № 0-2030 від 16.08.2021 за 2020 звітний рік вказав, що контролюючим органом вірно визначено ставку податку у відсотковому виразі - 1,12%, але внаслідок допущеної помилки при відображенні арифметичного показника, вказано - 53,13 грн, замість вірного -52,90 грн, що призвело до неправильно розрахунку податкового зобов`язання та збільшення суми податку.

Вважає, що ГУ ДПС у Харківській області внаслідок помилкового тлумачення положень підпункту 266.4.3 пункту 266.4 ст. 266 ПК України здійснило розрахунок податкового зобов`язання зі сплати податку за квартиру АДРЕСА_2 за 2020 звітний рік з порушенням підпункту «а» підпункту 266.4.1 пункту 266.4, підпункту «б» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 ст. 266 ПК України та підпункту «а» пункту 4.1 Положення, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629, оскільки не зменшило базу оподаткування на податкову пільгу до нарахування податку на 60 кв.м., що призвело до неправильного визначення суми податку, та, як наслідок, складання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № 0-2030 від 16.08.2021 з порушенням податкового законодавства.

Таким чином, неправомірне встановлення оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями обов`язку ОСОБА_1 з нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, слід розглядати як незаконне втручання у майнові права позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2022 у справі № 520/19792/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП 43983495, 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2022 у справі № 520/19792/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 повністю; здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги та витрат на професійну правничу допомогу з представництва позивача в суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про те, що суд першої інстанції, дійшовши помилкового висновку про дотримання податковим органом строків прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, встановлених підпунктом 266.10.3 пункту 266.10 ст. 266 ПК України, не зазначив дату, з якої має починатися перебіг строку, встановленого пунктом 102.1 ст. 102 ПК України, у зв`язку з чим неможливо стверджувати про початок та закінчення строку на нарахування податкового зобов`язання та формування податкового повідомлення-рішення за відповідний звітний рік. Крім того, вважає, що положення пункту 102.1 статті 102 ПК України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки регулюють процедуру визначення податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно для юридичних, а не фізичних осіб.

На переконання апелянта, аналіз змісту пункту 102.1 статті 102 ПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 266 ПК України, свідчить про те, що на підставі підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 ПК України контролюючий орган має право здійснити нарахування податку на майно виключно юридичній особі, а не фізичній особі, а дата початку перебігу такого строку пов`язана з наступним днем після закінчення граничного строку на подання податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, або граничного строку сплати податку на майно, визначеного в пункті «б» підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 цієї статті Кодексу.

Пославшись на абзац 2 пункту 1 параграфу 8 розділу IV Порядку № 422 та пункт 1 параграфу 12 Розділу IV Порядку № 5 (набрав чинності з 05.04.2021), підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України наполягав, що початком перебігу строку для нарахування податку на майно та формування податкового повідомлення-рішення для фізичних осіб є 16 січня року, наступного за звітним, а останнім днем цього строку до 05.04.2021 було 14 червня року, наступного за звітним, а з 05.04.2021 року - 30 червня року, наступного за звітним.

Отже, нарахування позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з формуванням податкового повідомлення-рішення повинно бути здійснено: за 2017 звітний рік - до 15 червня 2018 року; за 2018 звітний рік - до 15 червня 2019 року; за 2019 звітний рік - до 15 червня 2020 року; за 2020 звітний рік - до 01 липня 2021 року. Натомість всі без виключення оскаржувані податкові повідомлення-рішення були сформовані з порушенням встановленого податковим законодавством строку.

Звернув увагу суду на неоднозначність трактування змісту вищевказаних норм в частині обов`язків контролюючого органу щодо нарахування податкового зобов`язання з податку на майно фізичним особам, що свідчить про можливість застосування до спірних правовідносин положень пункту 56.21 ст. 56 ПК України, зі змісту якого слідує, що у разі коли норми цього Кодексу суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, рішення приймається на користь платника податків, що не було враховано судом при прийнятті рішення.

Вважає висновок суду першої інстанції про те, що для застосування пільги, встановленої рішенням Харківської міської ради, загальна площа квартир, що перебуває у власності позивача, не повинна перевищувати 85 кв. м., таким, що не відповідає змісту як пункту 3 Додатку 1 до рішення Харківської міської ради, так і положенням ст. 266 ПК України, оскільки вказана пільга за критерієм (площа до 85 кв. м.) застосовується до кожного об`єкта оподаткування, незалежно від того скільки об`єктів оподаткування перебувають у власності платника податку. Наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 у справі № 520/16179/21.

На думку апелянта, відповідач зобов`язаний був при здійсненні розрахунку податкового зобов`язання за квартирами АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 зменшити сукупну загальну площу об`єктів оподаткування на 60 кв.м. та здійснювати визначення питомої ваги кожного з об`єктів, виходячи зі зменшеної сукупної загальної площі, оскільки зміст підпункту 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України не дає підстав стверджувати, що мова йде саме про сукупну загальну площу об`єктів житлової нерухомості, а не про загальну площу кожного окремого об`єкту оподаткування. Використання законодавцем в підпункті 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України терміну «площа» в однині, а не в множині, дозволяє дійти висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин пільги у вигляді зменшення бази оподаткування.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в судовому засіданні в суді першої інстанції 06.12.2022 представник позивача до початку стадії судових дебатів в порядку частини 7 статті 139 КАС України оголосив в усній формі заяву (внесена до протоколу судового засідання) про те, що докази на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення остаточного рішення у справі. Однак, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог вказані документи не подавалися до суду першої інстанції, а були долучені до апеляційної скарги, зокрема: додаткова угода № 1 від 30.09.2021 до Договору № 17/2021, акт приймання-передачі наданих послуг № 3 від 09.12.2022 та квитанція 1C4B-T460-PHB5-TM2A від 13.12.2022.

Відповідач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти задоволення її вимог та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо строків формування податкового повідомлення рішення за податкові періоди протягом 1095 днів зазначив, що згідно з пп. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 ПК України. Враховуючи, що оскаржувані податкові повідомлення рішення сформовані за 2017 2020 роки відповідно 10.08.2021 та 16.08.2021, контролюючим органом не порушено встановлений ПК України 1095-денний строк для визначення платнику податку грошового зобов`язання.

Стверджує, що для застосування пільги, встановленої рішенням Харківської міської ради № 542, загальна площа квартир, що перебуває у власності позивача, не повинна перевищувати 85 кв.м. Так, за змістом підпункту 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України якщо особа має у власності один об`єкт оподаткування, то при вирішенні питання застосування/не застосування пільги береться до уваги загальна площа такого об`єкта, якщо ж у власності особи перебуває декілька об`єктів оподаткування, то визначальною є загальна площа всіх об`єктів. Враховуючи, що загальна площа об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності позивача становить 342,8 м.кв. (квартира № 50 45,2 м.кв., квартира АДРЕСА_4 188,5 м.кв., квартира № 9 109,10 м.кв.), зменшення оподаткованої площі на 60 м.кв. не застосовується.

Також наполягав на правомірності застосування ставки податку при визначенні податкового зобов`язання за квартиру АДРЕСА_2 у розмірі 53,13 грн, визначеної за формулою: 4 723 * 1,5 * 0,75 = 53,13, де 4 723 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2020, 1,5 ставка податку за 1 м.кв., 0,75 понижуючий коефіцієнт, що повною мірою відповідає вимогам податкового законодавства та рішенню Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у місті Києві».

У надісланих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях від 05.05.2023 відповідач навів детальний розрахунок сум податків, визначених податковими повідомленнями-рішеннями від 10.08.2021 № 16241-2414-2030 та від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, а також стверджував, що у зв`язку із зупиненням строків, встановлених статтею 102 ПК України (абз.10 п. 52-2 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), ГУ ДПС в Харківській області, формуючи у 2021 році оскаржувані податкові повідомлення-рішення за період 2017-2020 роки, діяло в межах повноважень та на підставі чинного законодавства.

Додатково повідомив, що податкові повідомлення рішення від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 грн, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, від 10.08.2021 № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, від 10.08.2021 № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн були скасовані (відкликані) контролюючим органом 02.05.2023, а тому з цієї дати не підлягають судового розгляду. З огляду на викладене, просив суд апеляційної інстанції закрити провадження у частині оскарження зазначених податкових повідомлень рішень.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених у скарзі, та просив суд апеляційної інстанції задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні, посилаючись на правову позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу, просила закрити провадження у справі в частині відкликаних податкових повідомлень-рішень, в іншій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у 2017-2020 роках у власності ОСОБА_1 перебували:

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 45,20 м.кв.;

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 188,5 м.кв.;

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 109,10 м.кв.;

Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № 16242-2414-2030 від 10.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 1075,05 грн;

- № 16241-2414-2030 від 10.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 4483,35 грн;

- № 16247-2414-2030 від 10.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 1331,00 грн;

- № 16245-2414-2030 від 10.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 5550,72 грн;

- № 16252-2414-2030 від 10.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 1954,70 грн;

- № 16256-2414-2030 від 10.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік у сумі 1556,10 грн;

- № 0-2030 від 16.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2020 рік у сумі 2134,80 грн;

- № 0-2030 від 16.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2020 рік у сумі 8902,85 грн;

- № 0-2030 від 16.08.2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2020 рік у сумі 5796,89 грн.

Позивач, не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та доведеності відповідачем правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За висновком суду першої інстанції у спірних правовідносинах неможливо застосувати пільгу, встановлену рішенням Харківської міської ради № 542/17 від 22.02.2017, оскільки загальна площа квартир, що перебувають у власності позивача, становить 342,8 кв.м, що перевищує показник критерію пільги (85 м.кв.) за рішенням ради. З посиланням на підпункт 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України, суд визначився, що оскільки загальна площа квартир позивача перевищує 300 кв.м., пільги, які встановлені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 статті 266 ПК України, також не можуть бути розповсюджені на квартири позивача. Так, якщо фізична особа має у власності один об`єкт оподаткування, то при вирішенні питання застосування або не застосування пільги береться до уваги загальна площа такого об`єкта оподаткування, а якщо ж у власності особи перебуває декілька об`єктів оподаткування, то визначальною є загальна площа всіх об`єктів.

Вирішуючи питання про дотримання відповідачем строків винесення спірних податкових повідомлень-рішень, суд першої інстанції з огляду на приписи підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 та пункту 102.1 статті 102 ПК України, вважав, що ГУ ДПС в Харківській області не допущено порушення строків, встановлених наведеними нормами.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Згідно з приписами статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Так, відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України встановлено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 ст. 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Положеннями підпунктів "а"-"г" підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:

а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.

З аналізу наведених приписів ПК України слідує, що підставою для обчислення бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб є дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або оригінали документів платника податків на право власності.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, визначено відповідачем, виходячи з бази оподаткування, обчисленої на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційних довідок : 265193615, 265292095, 265206535 від 09.07.2021), копії яких позивачем надано до матеріалів справи.

Із вказаної вище інформації вбачається, що у 2020 році у власності ОСОБА_1 перебувала нерухомість:

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 45,20 м.кв., щодо якої складено податкове повідомлення-рішення від 16.08.2021 № 0-2030 за 2020 звітний рік; № 16242-2414-2030 від 10.08.2021 за 2017 звітний рік; № 16247-2414-2030 від 10.08.2021 за 2018 звітний рік; №16256-2414-2030 від 10.08.2021 за 2019 звітний рік.

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 188,5 м.кв., щодо якої складено податкове повідомлення-рішення від 16.08.2021 № 0-2030 за 2020 звітний рік; № 16241-2414-2030 від 10.08.2021 за 2017 звітний рік; № 16245-2414-2030 від 10.08.2021 за 2018 звітний рік;

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 109,10 м.кв., щодо якої складено податкове повідомлення-рішення від 16.08.2021 № 0-2030 за 2020 звітний рік; № 16252-2414-2030 від 10.08.2021 за 2018 звітний рік.

Обставини належності позивачу на праві приватної власності об`єктів нерухомого майна, проведення державної реєстрації речових прав на перелічені вище об`єкти, показник розміру площі об`єктів, місця дислокації сторонами не оспорюються, визнаються, а тому не підлягають додатковому доказуванню.

Згідно з пунктом 55.1 статті 55 ПК України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Колегією суддів встановлено, що відповідно до листа ГУ ДПС у Харківській області від 04.05.2023 № 24124/6/20-40-24-05-10, керуючись пунктом 55.1 статті 55 ПК України контролюючим органом були самостійно скасовані (відкликані) спірні податкові повідомлення-рішення від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 гривень, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, від 10.08.2021 № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, від 10.08.2021 № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн, оскільки при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, при їх формуванні контролюючим органом не було враховано, що квартира площею 45,2 кв.м. належить позивачу з 17.05.20217, а площею 109,1 кв.м. - з 07.06.2018.

У зв`язку з відкликанням вищезазначених податкових повідомлень рішень сформовано нові податкові повідомлення рішення від 02.05.2023 № 0/10142/2405-2030 у розмірі 715,18 грн, від 02.05.2023 № 0/10143/2405-2030 у розмірі 1 502,75 грн, від 02.05.2023 № 0/10145/2405-2030 у розмірі 1 886,20 грн, від 02.05.2023 № 0/10146/2405-2030 у розмірі 2 651,68 грн, від 02.05.2023 № 0/10147/2405-2030 у розмірі 6 268,23 гривень, копії яких надані відповідачем до матеріалів справи.

Слід зауважити, що податкові повідомлення-рішення від 02.05.2023, якими позивачу було визначено грошове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є предметом розгляду в цій справі.

Колегія суддів зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вважав порушеними свої права внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, зокрема, від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 гривень, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, від 10.08.2021 № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, від 10.08.2021 № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн.

У розумінні пункту 8 частини першої статті 238 КАС у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Тобто для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними.

Вказана правова позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.06.2018 у справі № 800/369/17.

Отже, у разі виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень суд закриває провадження у справі, якщо відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними.

Колегія суддів зазначає, що в даній справі самостійне скасування податковим органом вищевказаних податкових повідомлень-рішень, якими ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з пунктом 55.1 статті 55 ПК України та підпунктом 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України свідчить про те, що визначені позивачу на підставі цих рішень податкові зобов`язання є такими, що не підлягають стягненню ані в добровільному ані в судовому порядку.

Отже, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що відкликаними податковими повідомленнями-рішеннями будуть продовжуватися порушуватись права позивача.

Таким чином, ГУ ДПС в Харківській області, вчинивши вказані дії щодо виправлення оскаржуваного позивачем порушення, фактично визнало протиправними податкові повідомлення-рішення від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 гривень, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, від 10.08.2021 № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, від 10.08.2021 № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн.

Отже, права останнього внаслідок скасування контролюючим органом податкових повідомлень рішень від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 гривень, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, від 10.08.2021 № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, від 10.08.2021 № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн є відновленими та не потребують судового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За встановлених обставин, враховуючи положення пункту 8 статті 238 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що провадження у даній справі в частині оскарження податкових повідомлень рішень від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 гривень, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, від 10.08.2021 № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, від 10.08.2021 № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню.

Таким чином, під час апеляційного перегляду справи дослідженню підлягає правомірність винесення ГУ ДПС в Харківській області податкових повідомлень-рішень від 10.08.2021 № 16241-2414-2030 та від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030.

Щодо строків формування вищезазначених податкових повідомлень рішень колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла станом на 01.01.2017) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 16241-2414-2030, яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік по квартирі № 6, винесене 10.08.2021, тобто, після 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

При цьому, оскаржувані податкові повідомлення-рішення № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, якими ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік, винесені відповідачем 16.08.2021, тобто, після 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідач, посилаючись на пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII, наполягає на дотриманні контролюючим органом строків при винесенні вищезазначених податкових повідомлень-рішень.

Слід зауважити, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII, яким пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3 такого змісту: "266.10.2. У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. 266.10.3. Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу" прийнято 07.12.2017, та лише з 01.01.2018 ці положення набрали чинності.

Таким чином, з 01.01.2018 за змістом вищенаведеної норми Закону № 2245-VIII дозволено контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст.102 ПК України.

Разом з тим, змін до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України щодо строків надіслання податкових повідомлень-рішень цим Законом не внесено.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.

Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У даному рішенні також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Враховуючи дату набрання чинності змін, внесених до підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 ПК України (01.01.2018), колегія суддів дійшла висновку, що першим звітним періодом у якому відповідач мав право визначати грошове зобов`язання із земельного податку в межах 1095-денного строку, є 2018 рік. При цьому, запровадження вказаної норми не спростовує обов`язку контролюючого органу винести відповідне податкове повідомлення-рішення до 01 липня року, наступного за звітним.

За вищенаведеного правового регулювання, колегія суддів вважає, що норми підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 ПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII не підлягають застосуванню до спірних відносин щодо визначення у 2021 році грошового зобов`язання 2017 рік та не виправдовують тієї обставини, що вказане вище податкове повідомлення-рішення винесене після 01 липня 2018 року, що вказує на порушення відповідачем підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України.

Посилання відповідача на статтю 102 Податкового кодексу України є необґрунтованими, оскільки положення останньої щодо можливості визначення контролюючим органом платнику податків суми грошових зобов`язань протягом 1095 днів після граничного строку сплати грошових зобов`язань є загальною по відношенню до положень пункту 266.7 статті 266 ПК України, яка є спеціальною та має переважне застосування.

Враховуючи викладене, спірне податкове повідомлення-рішення від 10.08.2021 № 16241-2414-2030 прийнято відповідачем з порушенням встановленого законом строку для їх прийняття, отже є таким, що підлягає скасуванню.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29.01.2019 по справі № 817/213/16, яка є обов`язковою для врахування відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, яким визначено ОСОБА_1 податкові зобов`язання з податку на нерухоме майна, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік, колегія суддів зазначає, що внаслідок набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році», з 01.01.2018 у відповідача виникло право визначати суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 ПК України.

Колегія суддів зазначає, що єдиним законодавчо передбаченим наслідком невиконання контролюючим органом обов`язку щодо надсилання податкового повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідних платіжних реквізитів до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) є звільнення платника податків від відповідальності, передбаченої за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. Однак, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Таким чином, твердження позивача про закінчення передбаченого підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України строку не може сприйматися судом, як підстава для скасування податкових повідомлень-рішень від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, позаяк законом прямо передбачено інший строк, протягом якого контролюючі органи мають повноваження на визначення платнику податків податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації або уточнюючої декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань, в межах поданих уточнень, за такою податковою декларацією протягом 1095 днів (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2 цього Кодексу) з дня подання уточнюючого розрахунку (декларації).

У разі виявлення за результатами перевірки порушень інших вимог податкового законодавства, безпосередньо не пов`язаних з декларуванням податкових зобов`язань платником податків, а також порушень вимог іншого, крім податкового, законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму штрафних санкцій (фінансових санкцій, штрафів) платника податків не пізніше 1095 дня з дня вчинення відповідного правопорушення.

З місцевих податків та/або зборів, за якими передбачено подання річної податкової декларації, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право за результатами перевірки самостійно визначити суму грошових зобов`язань, у разі виявлення ним за результатами перевірки заниження суми визначеного платником податків податкового зобов`язання з цих податків, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати цих податків, визначених відповідними розділами цього Кодексу.

В апеляційній скарзі позивач наполягав на необхідності визначення дати, з якої починається перебіг строку в 1095 днів, передбаченого пунктом 102.1 статті 102 ПК України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що положеннями статті 102 ПК України не передбачено конкретної події, з якої розпочинає перебіг строк у 1095 днів для випадків, коли платник податків не має обов`язку подавати податкову декларацію, звіт про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 ПК України, що має місце у спірних правовідносинах.

У даній справі також не підлягає застосуванню правовий підхід щодо початку відліку строку в 1095 днів з моменту спливу граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, оскільки до моменту винесення податкових повідомлень-рішень контролюючим органом взагалі не здійснювалось нарахування позивачу зобов`язань.

Однак, згідно з вимогами підпункту 266.10.3. пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу, що фактично вказує на необхідність врахування строку «не пізніше закінчення 1095 днів».

Відповідно до приписів підпункту 266.7.4 пункту 266.7 статті 266 ПК України, органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За визначенням, наведеним у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для визначення податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичних осіб є календарний рік.

Разом з цим, реалізувати свої повноваження щодо визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючий орган може лише після отримання від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органів, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З огляду на те, що за правилом ст.102.1 ст.102 ПК України контролюючий орган має право самостійно нарахувати суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, перебіг якого розпочинається з дня отримання відомостей, необхідних для розрахунку та справляння податку фізичними особами, враховуючи, що спірні податкові повідомлення-рішення № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, якими ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік, винесені відповідачем 16.08.2021, 1095-денний строк для нарахування позивачу податкового зобов`язання за 2020 звітний рік у спірних відносинах не сплив.

Щодо правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030 колегією суддів встановлено, що останні сформовані контролюючим органом на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких об`єкти нерухомого майна за зазначеною адресою належать позивачу на праві приватної власності.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 8 ПК України в Україні є загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 4 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статтею 143 Конституції України.

Положеннями статті 12 ПК України визначено повноваження Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад щодо податків та зборів.

Так, згідно з пунктом 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

За приписами підпунктів 12.4.1. - 12.4.3. пункту 12.4. статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать:

встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу;

прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Згідно з підпунктом 12.5. статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Положеннями підпункту 266.4.2. пункту 266.4 статті 266 ПК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Сільські, селищні, міські ради мають право встановлювати пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів нежитлової нерухомості, що розташовані на території індустріального парку та перебувають у власності учасників індустріального парку, включеного до Реєстру індустріальних парків. На такі рішення не поширюється дія підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпунктів 12.3.3 і 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 (у частині строку прийняття та набрання чинності рішеннями) та пункту 12.5 (у частині строку набрання чинності рішеннями) статті 12 цього Кодексу та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Так, рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» встановлено на території міста Харкова на 2017 рік та наступні роки місцеві податки і збори, у т.ч. податок на майно, який складається з:

- податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

- транспортного податку;

- плати за землю.

Пунктом 3 рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 встановлено, що місцеві податки та збори на території міста Харкова справляються відповідно до норм Податкового кодексу України, з урахуванням ставок та пільг, встановлених п. 2 цього рішення.

Пунктом 2 рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 встановлено ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1 до цього рішення.

В Додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 (надалі також - Додаток 1) зазначено:

- ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування (п. 1);

- ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних (крім об`єктів, визначених п. 31 та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсоток.

Згідно з пунктом 3 Додатку 1 ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, зокрема квартири/квартир незалежно від їх кількості, загальною площею до 85 кв.м., що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється у розмірі 0 відсотків.

За таких обставин, відповідно до запровадженої Харківською міською радою пільги об`єкти справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - квартири загальною площею до 85,00 кв.м., підпадають під стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, але зі ставкою 0% незалежно від кількості таких квартир.

Тобто, для застосування пільги, встановленої рішенням Харківської міської ради, загальна площа квартир незалежно від їх кількості, що перебуває у власності позивача, не повинна перевищувати показник 85 кв.м.

Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 16.08.2021 № 0-2030, з посиланням на рішення Харківської міської ради № 542/17 від 22.02.2017 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», зазначив, що відповідач мав застосувати пільгу (єдину ставку податку оподаткування, яка дорівнює 0 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року) під час визначення розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за квартиру АДРЕСА_1 , оскільки остання за площею є меншою ніж 85 кв.м. При цьому, на його переконання, вказана пільга застосовується до кожного об`єкта оподаткування, що відповідає наведеному критерію (площа менше 85 кв.м.), незалежно від того скільки об`єктів оподаткування перебуває у власності платника податку.

Колегія суддів вважає помилковим таке тлумачення позивачем пункту 3 Додатку 1 до вказаного рішення, оскільки зі змісту останнього поза будь-яким сумнівом вбачається, що пільга застосовується до об`єктів житлової нерухомості незалежно від їх кількості, за умови, що їх загальна площа не перевищує показника 85 кв.м. Отже, у платника може бути у власності декілька квартир, однак головною умовою для застосування 0 ставки податку є не перевищення розміру сукупної площі квартири/квартир у 85 кв.м.

В матеріалах справи міститься детальний розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що нарахований позивачу за 2020 рік по кожному зазначеному вище об`єкту окремо, з якого вбачається, що контролюючим органом обчислено базу оподаткування з сумарної загальної площі 3 об`єктів (квартир), що становить 342,8 кв.м.

Враховуючи, що загальна площа квартир, що перебувають у власності позивача, становить 342,8 кв.м., що перевищує показник критерію пільги, встановленої рішенням Харківської міської ради № 542/17 від 22.02.2017, слід дійти висновку про відсутність у відповідача підстав для застосування 0 ставки податку при визначенні ОСОБА_1 грошового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за квартиру АДРЕСА_1 за 2020 рік.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем при винесенні податкових повідомлень рішень від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030 правомірно не було застосовано зменшення оподаткованої площі на 60 кв.м. та 0 відсотків ставки податку для об`єкту житлової нерухомості квартири АДРЕСА_1 , яка має площу 85 кв.м.

Також, позивач вважає, що застосування законодавцем у пункті 266.4.3 п. 266.3 ст. 266 ПК України терміну «площа» в однині, а не в множині вказує на можливість застосування пільг, передбачених підпунктами 266.4.1, 266.4.2 цього пункту, у разі, якщо площа кожного окремо взятого об`єкта нерухомості, що належать платнику, є меншою ніж 300 кв.м.

Положеннями підпункту 266.4.3 пункту 266.3 статі 266 ПК України визначено, що пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до: об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту; об`єкта/об`єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності).

З аналізу положень підпункту 266.4.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України чітко та однозначно слідує, що у разі якщо особа має у власності один об`єкт оподаткування, то при вирішенні питання застосування/не застосування пільги береться до уваги загальна площа такого об`єкта, якщо ж у власності особи перебуває декілька об`єктів оподаткування, то визначальною є загальна площа всіх об`єктів.

Застосування вказаної норми в інший спосіб, на якому наполягає позивач, суперечить її змісту, та відповідно є неприйнятним. Законодавцем обрано саме такий спосіб формулювання норми, щоб підкреслити, що у випадку перебування у власності особи декілька об`єктів оподаткування, значення для застосування пільги матиме загальна площа всіх таких об`єктів.

Крім того, незастосування законодавцем терміну «сукупна площа», як відмічає позивач, жодним чином не спростовує вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції, оскільки логічним є висновок про те, що «площа таких об`єктів», як зазначено в нормі, є їх сукупною (загальною, сумарною) площею.

З огляду на те, що сумарна загальна площа об`єктів нерухомого майна позивача, щодо яких складено спірні податкові повідомлення-рішення, перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України, а саме 300 кв.м. (60 кв.м. х 5), пільги щодо зменшення бази оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для ОСОБА_1 не застосовуються, що в свою чергу відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України є підставою для обчислення бази оподаткування об`єктів житлової нерухомості для сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік.

Слід зазначити, що у даному випадку відсутні підстави для застосування положень підпунтку 56.21 статті 56 ПК України, оскільки вказана норма не суперечить з будь-якою іншою нормою податкового законодавства та не припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, що давало б можливість прийняти рішення на користь платника податків.

Варто зазначити, що відповідно до правового висновку, висловленого у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц: висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання позивача на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.06.2021 у справі № 440/5187/19, колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки у даній справі вирішенню підлягало питання щодо можливості застосування пільги до одного об`єкту нерухомості житлового будинку, площа якого перевищувала 600 кв. метрів (120 кв. метрів х 5), водночас у цій справі - щодо застосування пільги до декількох об`єктів нерухомості (квартир), площа яких перевищує 300 кв.м., що вказує на відмінність спірних правовідносин.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки Другого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 14.06.2022 у справі № 520/16179/21, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно із частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не судів апеляційної інстанції.

Щодо доводів позивача про невірне застосування контролюючим органом при обчисленні сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ставок податку, передбачених рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з розрахунку сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по квартирам АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , як об`єктам оподаткування, визначеним у податкових повідомленнях-рішеннях від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030 за 2020 рік, контролюючим органом застосована ставка податку на підставі рішення XI сесії Харківської міської ради VII скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішеннями Харківської міської ради XXV сесії VII скликання від 27.02.2019 № 1449/19, та становить для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, 1 % від мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного року (2020) .

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у 2020 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі установлена з 1 січня у сумі 4723 гривні.

Отже, ставка податку за об`єкти оподаткування квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 у 2020 році повинна дорівнювати 47,23 грн (1% від 4723 грн) за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до розрахунку податкового повідомлення рішення від 16.08.2021 № 0- 2030 у розмірі 2 134,80 грн за 2020 рік, винесеному по об`єкту оподаткування: АДРЕСА_5 , сума податку розрахована контролюючим органом за формулою 45,2 х 47,23 = 2 134,80 грн, де 45,2 загальна площа квартири, 47,23 грн ставка податку у 2020 році.

Виходячи зі змісту розрахунку податкового повідомлення рішення від 16.08.2021 № 0- 2030 у розмірі 8 902,85 грн за 2020 рік, винесеному по об`єкту оподаткування: АДРЕСА_6 , сума податку розрахована контролюючим органом за формулою: 188,5 х 47,23 = 8 902,85 гривень, де 188,5 загальна площа квартири, 47,23 грн ставка податку у 2020 році.

З огляду на застосування ГУ ДПС в Харківській області при визначенні грошового зобов`язання за податковими повідомленнями-рішеннями від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030 ставки податку на рівні 47,23 грн, а також правильне визначення розміру бази оподаткування, доводи апелянта про наявність підстав для скасування вказаних рішень з мотивів невірного обрання контролюючим органом ставки податку та бази оподаткування не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Щодо твердження позивача про невірне застосування ставки податку при визначенні податкового зобов`язання за квартиру АДРЕСА_8 (податкове повідомлення-рішення від 16.08.2021 № 0-2030), колегією суддів встановлено таке.

Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 року № 58/923) установлено в м. Києві місцеві податки та збори, у т.ч. податок на майно, до якого входить податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Києві (надалі - Положення).

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 Положення (в редакції станом на 01.01.2019) визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості встановлюються відповідно до таблиці № 1 до цього Положення (надалі - Таблиця № 1).

Згідно з Таблицею № 1 ставка податку за 1 кв. метр для фізичних осіб за об`єктом «Будинки з трьома та більше квартирами» (код 1122) за всіма підкласами (коди 1122.1, 1122.2 та 1122.3) дорівнює 1,5%.

При цьому, згідно з приміткою 4 до Таблиці № 1 у період з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року до ставки податку об`єктів нерухомості, що класифікуються за цими підкласами, для фізичних осіб застосовується понижуючий коефіцієнт 0,75.

Рішенням Київської міської ради від 24.12.2020 № 22/22 внесено зміни до примітки 4 до Таблиці № 1, а саме слова та цифри «З 1 січня по 31 грудня 2019 року» замінено словами та цифрами «З 1 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року».

Тобто, у 2020 році ставка податку для фізичних осіб при визначенні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, застосовується з урахуванням понижуючого коефіцієнту, а саме 1,5% х 0,75 (понижуючий коефіцієнт), що дорівнює 1,125% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Таким чином, ставка податку у 2020 році дорівнює 53,13 грн, що становить 1,125 % від 4 723 грн - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2020.

З розрахунку суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначеної у податковому повідомленні-рішенні від 16.08.2021 № 0-2030 вбачається, що податковим органом була застосована ставка податку за 2020 рік у розмірі 53,13 грн, а сума податку розрахована за формулою: (1,125 % х 4 723,00) х 109,10 = 5 796,89 грн.

Слід зазначити, що відображення контролюючим органом у розрахунку, доданому до спірних податкових повідомлень-рішень відсоткового розміру ставки податку «1,12», а не «1,125», не спростовує правильності обрахунку ГУ ДПС в Харківській області суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за квартиру АДРЕСА_2 , що належить позивачу. Наведена описка не є арифметичною помилкою та не призвела до завищення сум податку, що підлягає сплаті позивачем.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність посилань позивача на невірне визначення контролюючим органом розміру ставки податку при винесенні податкового повідомлення-рішення від 16.08.2021 № 0-2030.

Зважаючи на вищевикладені висновки суду апеляційної інстанції, підстави для зменшення бази оподаткування при винесенні податкового повідомлення-рішення від 16.08.2021 № 0-2030 також відсутні.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач при винесенні податкових повідомлень-рішень від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством, що регулює спірні правовідносини, що зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог про визнання їх протиправними та скасування.

Відповідно до пункту 3 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Крім того, в силу пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин невірно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС в Харківській області № 16241-2414-2030 у розмірі 4483,35 грн, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2022 № 520/19792/21 в цій частині також підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на приписи частини 6 статті 139 КАС України, наявні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частини 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до частини 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в якості доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії ордеру на надання правової допомоги серії ВІ № 1060242 від 06.10.2021, договору про надання правничої (правової) допомоги від 30.04.2021 № 17/2021, укладеного між адвокатом Рижковим І.П. та Запорожцем Д.І., додаток № 1 до вказаного договору, акту приймання-передачі наданих послуг від 09.12.2022 та квитанцію від 13.12.2022 № 1С4В-Т460-РНВ5-ТМ.КВ.А на суму 5000 грн.

Так, відповідно до п. 1.4 договору про надання правничої (правової) допомоги від 30.04.2021 № 17/2021 предметом даного договору є представництво інтересів клієнта у судах загальної та спеціальної юрисдикції під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших органах державної влади та місцевого самоврядування, перед фізичними особами, підприємствами, установами та організаціями та іншими юридичними особами незалежно від форми власності на підпорядкування.

Пунктами 2.1.6 та 2.1.7 вищевказаного договору передбачено, що адвокат зобов`язаний надавати правові послуги з питань згідно предмета Договору, представляти і захищати права та інтереси Клієнта.

Згідно з положеннями пунктів 3.2, 3.3. договору гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього Договору. Сторони також можуть узгодити фіксований розмір гонорару за окремим видом правової допомоги, а також «гонорар успіху», про що обов`язково має бути зазначено в додатковій угоді. Розмір гонорару, за виключенням «гонорару успіху», не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт.

Сторони узгодили, що факт наданих послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, зразок якого є Додатком 2 до цього Договору (п. 3.6).

Додатковою угодою № 1 від 30.09.2021 до Договору № 17/2021 від 30.04.2021 сторони передбачили, що адвокат готуватиме та подаватиме до Харківського окружного адміністративного суду позовну заяву про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Харківській області від 10.08.2021 № 16242-2414-2030, № 16247-2414-2030, № 16256-2414-2030, № 16241-2414-2030, № 16245-2414-2030, № 16252-2414-2030 та від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030 та здійснюватиме весь комплекс дій з представництва інтересів Клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій но справі за цією позовною заявою. Ціна позову по справі за даною позовної заявою складає 32 785,46 грн.

Відповідно до пункту 2 додаткової угоди № 1 від 30.09.2021 сторони дійшли згоди про застосування до правовідносин з виконання адвокатом завдання, вказаного в пункті 1 даної Додаткової угоди № 1 положень пункту 3.2 Договору № 17/2021 та вирішили встановити фіксований розмір гонорару адвоката з представництва клієнта в Харківському окружному адміністративному суді, який складає 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень та не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг № 3 від 09.12.2021 адвокат передав, а клієнт прийняв наступні послуги:

- підготовка позовної заяви від 11.10.2021 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Харківській області від 10.08.2021 № 16242-2414-2030, № 16247-2414-2030, № 16256-2414-2030, № 16241-2414-2030, № 16245-2414-2030, № 16252-2414-2030 та від 16.08.2021 № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030;

- аналіз відповіді на адміністративний позов від 04.11.2021 та підготовка відповіді на відзив від 25.01.2022 у справі № 520/19792/21;

- підготовка додаткових пояснень у справі № 520/19792/21 від 02.12.2022;

- участь 20.01.2022, 10.02.2022, 22.11.2022 та 06.12.2022 в підготовчому засіданні у справі № 520/19792/21 в ХОАС.

Загальна вартість вказаних послуг становить 5000 грн.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Тобто, виключно за наявності заперечень сторони, за рахунок якої заявник просить відшкодувати витрати на правничу допомогу, суд може зменшити розмір таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа № 815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа № 640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).

Колегія суддів зазначає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19.

Разом з цим, ГУ ДПС в Харківській області ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не було подано заперечень про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з наданням відповідних доказів та викладенням доводів на підтвердження неспіврозмірності. За таких обставин, за відсутності заперечень відповідача, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати оцінку відповідності заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України, та, відповідно, самостійно зменшити розмір заявлених до відшкодування сум.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи прийнято постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме однієї вимоги з дев`яти заявлених, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 555,55 грн (5000/9=555,55 грн).

З наявних в матеріалах справи квитанції АТ «ОЩАДБАНК» № 22 від 04.10.2021 (а.с. 11) та квитанції АТ «Універсал Банк» від 12.12.2022 (а.с. 181) вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність належно обґрунтованих заперечень з боку ГУ ДПС в Харківській області щодо заявленого представником позивача розміру витрат на правничу допомогу, а також застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, колегія суддів, з огляду на приписи частини 3 статті 139 КАС України та часткове задоволення позовних вимог вважає, що стягненню з відповідача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 555,55 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 100 грн 88 коп. (908,00 грн/9) грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 151 грн 33 коп. (1362,00/9).

Доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 319, 321,322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2022 по справі № 520/19792/21 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС в Харківській області від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 грн, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн, № 16241-2414-2030 у розмірі 4483,35 грн.

Провадження в адміністративній справі в частині оскарження податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС в Харківській області від 10.08.2021 № 16242-2414-2030 у розмірі 1 075,05 грн, № 16252-2414-2030 у розмірі 1 954,70 грн, № 16247-2414-2030 у розмірі 1 331,00 грн, № 16245-2414-2030 у розмірі 5 550,72 грн, № 16256-2414-2030 у розмірі 1 566,10 грн закрити.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Харківській області від 10.08.2021 № 16241-2414-2030 у розмірі 4483,35 грн задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Харківській області від 10.08.2021 № 16241-2414-2030 у розмірі 4483,35 грн.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2022 № 520/19792/21 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Харківській області (м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46, 61057, ) витрати на правничу допомогу у розмірі 555 (п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 55 (п`ятдесят п`ять) коп. та судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 252 (вісті п`ятдесят дві) грн 21 (двадцять одна) коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 29.05.2023 року