Справа № 380/6389/22
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2023-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/6389/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення 31.08.2018 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захисту військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2014-2018 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захисту військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2014-2018 роки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час проходження військової служби та при звільненні з неї позивачу не надавалася додаткова відпустка, передбачена ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012, право на яку позивач набув у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби на відповідних посадах. Оскільки позивачу відмовлено у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку добровільно, він звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права.

Ухвалою від 20.04.2022 суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 15334 від 07.03.2023) у якому проти позову заперечив. В обґрунтування вказав, що з 18.03.2014 в Україні оголошено особливий період, відтак вважає, що ч. 17 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавець чітко передбачив види відпусток, які надаються під час дії особливого періоду а тому позивач не набув права на відпустку, яка передбачено ч. 4 ст. 101 вказаного Закону. Окрім того, вказав, що п. 3 ч. 4 ст. 101 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, які мають одночасно право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічно додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Відповідач повідомив, що у 2016 році позивач приймав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганських областях у зв`язку з чим набув статус учасника бойових дій. Відповідно до розрахунку грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій з 2016-2018 роки позивачу виплачено грошову компенсацію, а тому він скористався правом вибору одного виду додаткової відпустки. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються, та встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Як слідує з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 183 від 31.08.2018 підполковника ОСОБА_1 , старшого оперативного чергового заступника командира військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командувача Повітряних Сил Збройних Силу України (по особовому складу) від 13.08.2018 № 429 у запас за підпунктом «к» пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, з 31.08.2018 виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення (а.с. 10).

Відповідно до архівної довідки № 179_2/П-1977/37 від 13.01.2021, архівної довідки № 179_2/П-728/775 від 21.04.2021, довідки № 91 від 10.02.2020 про всі види та розміри грошового забезпечення, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , позивачу не виплачувалася компенсація за невикористані дні додаткової відпустки (а.с. 11-14).

У відповідь на адвокатський запит представника позивача, відповідач надав відповідь № 350/188/451 від 28.08.2021, якою повідомив про відсутність у позивача права на відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012, оскільки військова частина НОМЕР_1 не зазначена у переліку місцевостей у додатку № 2 вказаної постанови.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача щодо відмови йому у нарахуванні та виплаті недоотриманої грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки протиправними, відтак звернувся до суду із цим позовом на захистом своїх порушених прав.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (у редакції, чинній на день звільнення позивача із служби) (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012 (далі - постанова № 702) затверджено Перелік військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку (додаток № 2), та Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Належність посади до вказаного переліку підтверджується вищевказаним переліком посад та не заперечується відповідачем у листі № 350/188/451 від 28.08.2021.

Відтак судом встановлено, що впродовж 2014-2018 років позивач набув право на отримання додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, провадиться, виходячи з місячного розміру грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

У вказаній зразковій справі предметом спору була виплата позивачу грошової компенсації лише за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, проте, на думку суду, такі висновки доречно враховувати і щодо спору про виплату грошової компенсації за невикористані інші додаткові відпустки, в тому числі передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 впродовж 2014-2018 років проходив військову службу на посадах, які надають право на отримання додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012.

З огляду на зазначене суд вважає, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану в спірний період додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, а тому наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати такої.

Поряд з цим, суд критично оцінює доводи відповідача, викладені в листі від 28.08.2021 № 350/188/451, про те, що позивач не має права на отримання додаткової відпустки, передбаченої Постановою № 702, оскільки військова частина НОМЕР_1 не зазначена у переліку місцевостей з огляду на те, що право на отримання спірної відпустки та компенсації за неї пов`язане з займаною військовослужбовцем посадою або місцем проходження служби. Дотримання одночасно двох вимог вказаною постановою не передбачено.

Також щодо доводів відповідача про те, що позивач використав право вибору додаткової відпустки, у зв`язку з отриманням компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон № 3551-XII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 20.11.2017 Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України.

Сторонами визнається, що відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, на підтвердження чого до матеріалів справи додано розрахунок № 350/188/14/35 від 28.02.2023.

З цього приводу суд зауважує, що додаткова відпустка учаснику бойових дій передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, а додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, які пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачена абз. 1 п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII. Обидві ці відпустки є додатковими відпустками.

На відміну від відпустки, передбаченої абз. 1 п. 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, право на яку мають військовослужбовці, відпустка як учаснику бойових дій надається не лише військовослужбовцям, а й будь-якій особі, яка не є військовослужбовцем, однак має статус учасника бойових дій або особам, прирівняним до них.

У межах спірних правовідносин позивач як учасник бойових дій, якому нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, претендує на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період несення ним військової служби, виконання обов`язків за якою пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я. Надання вказаних щорічних додаткових відпусток передбачено двома різними законами.

Разом з цим, відповідно до абз. 3 п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Таким чином, зазначеною нормою спеціального закону передбачено право військовослужбовців за своїм вибором отримати додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення як компенсацію за виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, або на підставі іншого закону. Тобто, військовослужбовці, за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абз. 1 п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII та на підставі іншого закону мають права на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.

Відповідно нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої абз. 1 п. 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, і навпаки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 520/7314/2020, яка в силу дії норми ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при вирішенні спірних правовідносин.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки за здійснення обов`язків військової служби в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я за 2016-2018 роки, оскільки у вказаному періоді позивач фактично обрав вид додаткової щорічної відпустки як учасник бойових дій.

З огляду на наведене з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача основні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012, за період з 2014 по 2015 рік включно, а похідні позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012, за 2014-2015 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені судом обставини справи та відповідні їм правовідносини суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, то відповідно до положень ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 291, 293, 295 КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код за ) про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012, за 2014-2015 роки.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012, за 2014-2015 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із військової служби.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.П. Качур