Справа № 420/4496/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4496/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.05.2020 року по 27.02.2023 року включно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.05.2020 року по 27.02.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив що з 01.08.2007 по 09.05.2020 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . У період проходження військової служби нарахування індексації грошового забезпечення здійснювалося не в повному обсязі. 24.10.2020 року позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення. На виконання вимог заяви відповідачем 30.11.2021 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення із застосуванням базових місяців червень 2015 року, травень 2017 року, індексації у фіксованій величині 41,20 грн в сумі 2742,46 грн та компенсацію втрати частини доходів, а загальна виплачена сума склала 3430,88 грн. Не погоджуючись із застосованими відповідачем базовими місяцями та як наслідок виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду для вирішення спору. 17.02.2023 року та 28.02.2023 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року у справі №420/13502/22 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 39950,00 грн. та 43135,38 грн. відповідно, що підтверджується повідомленнями про находження коштів. Таким чином повідомленнями про находження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 09.05.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 28.02.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 10.05.2020 року по 27.02.2023 року на 1024 дні. Відтак, на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивач вважає за необхідне зобов`язати військову частину виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою судді від 21.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

10.04.2023 до суду від військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивач звертається до суду із позовом щодо виплати йому індексації, що відбулось більш ніж за два роки до звернення до суду по поточній справі. Позивач навмисно затягує спір з одним й тим самим предметом із метою в подальшому звернутись за середнім заробітком та збільшити його розмір. В свою чергу, індексацію в позасудовому порядку позивач отримав 30 листопада 2021 року, і не звернувся ані до суду, ані до в/ч НОМЕР_1 за середнім заробітком в той момент, але вже більш ніж за рік до звернення до суду був обізнаний і із тим, що він не отримав індексацію на день звільнення, і із тим що виплачена сума його не влаштовує. Таким чином, можна дійти обґрунтованого висновку про штучне створення предмету позову з боку, із метою отримати додаткові кошти собі на користь.

Ухвалою судді від 30.05.2023 задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2007 по 09.05.2020 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

08.05.2020 наказом Командира 1 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України №189-ОС виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення головного корабельного старшину ОСОБА_1 , начальника складу відділення шкіперо-технічного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення (берегової бази), звільненого з військової служби в запас Збройних Сил України наказом командира 1 загону морської охорони від 08 квітня 2020 року №151-ос відповідно до підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без права носіння військової форми одягу.

21.10.2020 р. позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, у якій серед іншого просив, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 року по 09.05.2020 рік, оскільки у період з 01.12.2015 року по 09.05.2020 року йому проводилось нарахування та виплата індексації грошового забезпечення не в повному розмірі, яка була гарантована чинним законодавством України, зокрема, Законом України від 06.02.2003 року №491-IV Про індексацію грошових доходів населення, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення, а також численними роз`ясненнями Міністерства соціальної політики.

03.11.2020 року листом №11/7-Б Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, позивача, що індексація грошового забезпечення останнього під час проходження служби з січня 2015 року по травень 2020 року була виплачена частково, а саме з січня по червень 2015 року виплата індексації грошового забезпечення була здійснена в грудні 2015 року в сумі 195 грн., 92 коп., у період з березня 2018 року по травень 2020 року сума виплаченої індексації склала 2923 грн. 14 коп. Виплата індексації залежить від обсягу фінансування на відповідний рік. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Одеського загону морської охорони з січня 2016 року не було. При надходженні фінансування на зазначені цілі позивачу буде нарахована та виплачена на розрахунковий рахунок в сумі 2 984 грн. 66 коп.

03.11.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 дана довідка № 11/2591 про розмір невиплаченої індексації за період з 01.01.2015 по 28.02.2018 рр., згідно якої ОСОБА_1 дійсно знаходився на фінансовому забезпечені у Військовій частини НОМЕР_1 , з січня 2015 по червень 2015 включно індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, з липня 2015 по грудень 2015 року індексація грошового забезпечення нарахована та не виплачена (базовий місяць лютий 2015 року); у період з 01.01.2016 по 30.12.2016 індексація грошового забезпечення нарахована та не виплачена (базовий місяць червень 2015 року), у період з січня 2017 по квітень 2017 включно індексація грошового забезпечення нарахована та не виплачена (базовий місяць травень 2017 року), у період з травня по жовтень 2017 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась; у період з листопада 2017 року по грудень 2017 року індексація грошового забезпечення нарахована та не виплачена (базовий місяць травень 2017 року), у період з січня 2018 по лютий 2018 включно індексація грошового забезпечення нарахована та не виплачена (базовий місяць травень 2017 року).

Вважаючи дії відповідача щодо визначення базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення червень 2015 року і травень 2017 року у спірному періоді з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно протиправними, а невиплату в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 09.05.2020 включно у фіксованому розмірі 4412,59 гривень відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням ООАС від 28.11.2022 по справі № 420/13502/22 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування червня 2015 року і травня 2017 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січня 2008 року.

В іншій частині позову відмовлено.

17.02.2023 року та 28.02.2023 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року у справі №420/13502/22 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 39950,00 грн. та 43135,38 грн. відповідно, що підтверджується повідомленнями про находження коштів.

Після отримання зазначеної виплати позивач звернувся до суду із даним позовом з метою отримання компенсації від відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.05.2020 по 27.02.2023 (за 1024 дні).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 31. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень у цій справі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачка має право на виплату вихідної допомоги при звільненні, проте встановили відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні з огляду на її передчасність.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100 (далі - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох, місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів/(годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у несвоєчасній виплаті належних грошових сум при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Водночас суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Також, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Зокрема, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В даному випадку суд застосовує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанові від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, згідно з якими встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Враховуючи розмір індексації грошового забезпечення та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що розрахована сума за період несвоєчасного розрахунку при звільненні у цій справі сума середнього заробітку є неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості.

Такий висновок не суперечить правовій позиції викладеній в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999, оскільки предметом цієї справи є не питання норм оплати праці і порядку вирішення спору про оплату праці, а гарантії у випадку несвоєчасного або неповного розрахунку у момент звільнення.

При цьому суд враховує, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 містить застереження, що компенсації за несвоєчасний розрахунок не може перевищувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за шість місяців.

Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема з 10.05.2020 (останнім робочим та оплачуваним днем позивача був 09.05.2020) по 07.11.2020 (182 дня).

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 313,55 грн ((9406,51 х 2) / 60), відтак сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали позивачу в день звільнення, за період з 10.05.2020 по 07.11.2020 становить 57066,10 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.05.2020 по 07.11.2020 включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення, за період з 10.05.2020 по 07.11.2020 в розмірі 57066,10 грн (п`ятдесят сім тисяч шістдесят шість грн 10 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк