Справа № 200/16923/21
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року Справа№200/16923/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., за участю секретаря судового засідання Федорченко А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області

про: стягнення з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 239272,60 грн., визнання протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області щодо не нарахування та не виплати 50 відсотків заробітної плати починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій Донецькій області нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі 435129,25 грн., що складає 50 відсотків за фактичний час перебування в районах проведення АТО, починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708.

за участю

представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Приймаченко І.Л.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про стягнення з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 239272,60 грн., визнання протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області щодо не нарахування та не виплати 50 відсотків заробітної плати починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій Донецькій області нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі 435129,25 грн., що складає 50 відсотків за фактичний час перебування в районах проведення АТО, починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він проходив службу в Головному управлінні ДСНС України у Донецькій області, та 02.11.2021 року був звільнений зі служби у відставку. Позивач наголошу, що остаточний розрахунок при звільненні з ним був проведений 22.11.2021 року, а не в день його звільнення, що є порушенням вимог ст. 116 Кодексу законів України про працю. Позивач вважає, що порушивши строк здійснення розрахунку при звільненні з ним відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 239272,60 грн.

Також, позивач зазначає, що Головне управління ДСНС України у Донецькій області не встановило йому 50 % розмір надбавки до зарплати з липня 2015 р. по день звільнення, як то передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 р. № 522 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції» та постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.2018 № 708 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, працівників, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії осійської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також працівників державних і комунальних установ, закладів, організацій, які фінансуються з бюджету і розміщені в населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення» (із змінами) (далі - Постанова № 708). Позивач наголошував, що позивач за період з липня 2015 року по день його звільнення (02.11.2021 року) зобов`язаний нарахувати та виплатити заробітку плату у розмірі 50% за фактичний час перебування в районах проведення АТО відповідно до Постанови КМУ № 522 від 22.07.2015 року та Постанови КМУ № 708 від 05.09.2018 року у розмірі 435129,25 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 50% від отриманої суми за рішенням суду.

З огляду на зазначені обставини позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач не погодившись з доводами позивача викладеними у позовній заяві надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідач щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні посилається на те, що Вищий адміністративний суд України в листі від 26.05.2010 № 753/11/13-10 «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» наголошує на тому, що під час вирішення спорів, пов`язаних з проходженням публічної служби, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Відповідач вказує, що у даному випадку до спеціальних законів відноситься, зокрема: Кодекс цивільного захисту України, Дисциплінарний статут служби цивільного захисту, постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 № 593, Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 № 623, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за № 936/32388, якими порядок проходження служби, виплати грошового забезпечення, гарантії соціального захисту, звільнення з публічної служби чітко врегульовані та не передбачають застосування норм КЗпП України. Відповідач наголошує, що згідно Інструкції № 623 особам рядового і начальницького складу цивільного захисту виплачується грошове забезпечення, а не заробітна плата, механізм нарахування якого чітко визначений цією інструкцією. Відповідач вважає, що посилання позивача на ст. ст. 116, 117 КЗпП України є безпідставним, оскільки повний розрахунок при звільненні з Позивачем було проведено 22.11.2021, тобто у відповідності до вимог Інструкції № 623.

Стосовно нарахування та виплати заробітної плати у розмірі 50 відсотків з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року за фактичний час перебування в районах проведення АТО зазначає, що Антитерористичним центром при Службі безпеки України за поданням ДСНС України був виданий наказ про залучення сил та засобів Головного управління та його підпорядкованих підрозділів до виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, захисту населення і територій у зоні проведення антитерористичної операції (далі АТО) від 31.07.2015 № 0161 «Про залучення до проведення АТО сил та засобів суб`єктів боротьби з тероризмом». На підставі зазначеного вище наказу керівництвом штабу АТЦ (м. Краматорськ) щомісячно видавалися відповідні накази про залучення (вибуття) з 22.07.2015 по 28.04.2018 роки сил та засобів Головного управління та його підпорядкованих підрозділів до виконання завдань за призначенням у зоні проведення АТО з підпорядкуванням всього особового складу та працівників керівнику оперативного штабу з управління АТО на території Донецької та Луганської областей.

Відповідач зазначає, що Постановою КМУ від 22.07.2015 № 522 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції» та наказом ДСНС України від 09.09.2015 № 466 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення АТО», було передбачено виплату підвищення на 50% заробітної плати працівникам, які беруть участь у забезпеченні проведення АТО безпосередньо в районах її проведення та за фактичний час перебування у таких районах за наявності підтверджуючих документів. Постановою КМУ від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплат винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення АТО» та наказом Міністерства оборони України від 02.02.2015 № 49 (яким затверджено Порядок, умови та механізм виплати винагород особам рядового і начальницького складу, у тому числі і ДСНС України) була передбачена виплата винагороди особам рядового і начальницького складу, які брали безпосередню участь в проведенні АТО. Співробітники Головного управління та його підпорядкованих підрозділів вважалися такими, що брали безпосередню участь в АТО тільки якщо одночасно дотримувалися наступні умови, а саме: залучались до проведення АТО, перебували у підпорядкуванні (виконували завдання) керівництва штабу АТО та перебували у районі проведення АТО.

Відповідач звертає увагу на те, що позивач працював за вільним наймом на посаді начальника варти 92 професійної пожежної частини 13 державного пожежно-рятувального загону Головного управління з 10.04.2012 р. по 25.10.2017 р., та з 26.10.2017 р. його було призначено на посаду командира відділення 51 державної пожежно-рятувальної частини 9 державного пожежно-рятувального загону Головного управління та присвоєно звання прапорщик служби цивільного захисту. Отже, керуючись вищезазначеними нормативно-правовими актами, починаючи з липня 2015 року та по жовтень 2017 року позивачу було виплачено підвищення 50% заробітної плати за забезпечення проведення АТО, за дні залучення у зазначених заходах (крім днів, коли зазначена особа знаходилась у відпустці, на лікарняному або у службовому відрядженні за межами Донецької та Луганської областей), що підтверджується даними табелів обліку робочого часу, в розмірі 46564,62 грн.

Відповідач зазначає, що з 26 жовтня 2017 року по квітень 2018 року позивачу виплачувалась винагорода за безпосередню участь в проведенні АТО, яка передбачена ПКМУ № 24, оскільки він був атестований та отримав спеціальне звання, тобто дія ПКМУ № 522, а після втрати її чинності і дія постанови КМУ від 05.09.2018 № 708 на нього вже не розповсюджувалась. Виплата винагороди за безпосередню участь в проведенні АТО проводилась за місцем служби у вищезазначеному періоді безпосередньо 9 ДПРЗ Головного управління (м. Покровськ), загальна сума виплаченої винагороди 5299 грн.

Відповідач наголошує, що у періоді, починаючи з січня 2018 року та по теперішній час така виплата винагороди за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду проводиться у відповідності до діючої ПКМУ від 20 січня 2016 р. № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» та наказу МВС України від 17.05.2016 № 385 «Про затвердження Інструкції про порядок та умови виплати винагороди особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду» (із змінами у редакції наказу МВС України від 14.05.2020 № 388), але стосовно тих осіб рядового і начальницького складу, які були залучені до відповідних заходів на підставі наказів Генерального штабу Збройних Сил України про залучення особового складу до сил і засобів до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, наказів ДСНС України про залучення сил і засобів ДСНС для виконання у складі об`єднаних сил завдань (робіт) за призначенням, а також розпоряджень начальника штабу - першого заступника Командувача об`єднаних сил. Відповідач наголошує, що починаючи з квітня 2018 року позивач до виконання завдань у складі ООС не залучався, тому з цього періоду та по день його звільнення винагорода за безпосередню участь в проведенні ООС не нараховувалась та не виплачувалась.

Також відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки зазначені вимоги є обґрунтовані.

З огляду на зазначені обставини вказував на відсутність підставі для задоволення позову.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року у задоволенні клопотання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про залишення позовної заяви без руху у справі № 200/16923/21 відмовлено.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року заяву представника позивача Холостенка Олексія Васильовича про залишення без розгляду відзиву на позовну заяву у справі № 200/16923/21 залишено без задоволення.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року суд витребував у Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області : доказів проведення остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, а саме надати платіжне доручення або інші докази, які свідчать про те, що розрахунок з позивачем був проведений 22.11.2021 року; докази нарахування позивачу 50 відсотків заробітної плати за фактичну участь в АТО (відомості, накази, довідку про грошове забезпечення із зазначення усіх складових грошового забезпечення (посадовий оклад, надбавки, тощо)) за спірний період; докази виплати позивачу 50 відсотків заробітної плати за фактичну участь в АТО, а саме відповідні платіжні доручення за спірний період.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року справу № 200/16923/21 призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 15 лютого 2022 року.

15 лютого 2022 року відкладено підготовче засідання на 23 лютого 2022 року, у зв`язку з перебуванням судді Олішевської В.В. на лікарняному.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 15 березня 2022 року.

15 березня 2022 року судове засідання по справі № 200/16923/21 не відбулось, у зв`язку з введенням воєнного стану, постійними обстрілами території України та введення активних бойових дій на території Донецької області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року відкласти розгляд справи № 905/16923/22, встановлено учасникам справи строк протягом десяти днів з отримання зазначеної ухвали для надання клопотання про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження або надання клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану на території України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року відкладено розгляд справи, у зв`язку з клопотанням Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану.

Суд зазначає, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, постановлено часткову зміну ст.1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 17.05.2022 № 341/2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, відповідно до Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 12.08.2022 № 573/2022 ще на 90 діб, відповідно до Указу Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" ще на 90 діб, відповідно до Указу Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" ще на 90 діб, відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" ще на 90 діб.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року призначене судове засідання по справі на 23 травня 2023 року.

Позивач та представник позивача у судове засідання призначене на 23 грудня 2023 року не з`явились. Представник позивача через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання з`явився, у судовому засіданні підтримав доводи викладені у відзиві на позовну заяву, заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом у формі ID-картки, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 28).

Згідно трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 встановлено, що позивач працював за вільним наймом на посаді начальника варти 92 професійної пожежної частини 13 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС у Донецькій області з 10.04.2012 р. по 25.10.2017 р., та з 26.10.2017 р. його було призначено на посаду командира відділення 51 державної пожежно-рятувальної частини 9 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС у Донецькій області та присвоєно звання прапорщик служби цивільного захисту (т. 1 а.с. 25-27).

З витягу із наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області від 28.10.2021 року № 272 о/с «Про тимчасове покладення обов`язків, звільнення, призначених осіб рядового і начальницького складу, звільнення із служби, прийняття на службу, закінчення соціальної відпустки, прийняття на роботу, звільнення працівників, укладення контрактів» встановлено, що відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особового рядового і начальницького складу звільнено зі служби у відставку (із знаттям з військового обліку) за пунктом 173, 176 підпунктом «3» (за станом здоров`я) старшого лейтинанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 , начальника чергової зміни оперативно диспетчерського відділу у Селидівському районі Оперативно координаційного центру Головного управління ДСНС України у Донецькій області. Виключити з кадрів ДСНС України 02 листопада 2021 року та направити до Покровського РТЦК та СП для зняття з військового обліку (т. 1 а.с. 11-12).

20.11.2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до Головного управління ДСНС України у Донецькій області із адвокатським запитом, відповідно до якого просив надати інформацію щодо того яка сума заборгованості Головного управління ДСНС України у Донецькій області перед ОСОБА_1 по заробітній платі після його звільнення; який розмір надбавки з липня 2015 р. по день звільнення встановлено ОСОБА_1 керівником установи, закладу Головного управління ДСНС України у Донецькій області в межах фонду оплати праці за погодженням із виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), а в разі відсутності первинної профспілкової організації - з вільно обраними та уповноваженими представниками (представником) працівників на виконання: постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 р. № 522 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції»; постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.2018 № 708 „Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, працівників, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також працівників державних і комунальних установ, закладів, організацій, які фінансуються з бюджету і розміщені в населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення (із змінами) (далі - Постанова № 708); коли Головне управління ДСНС України у Донецькій області виконає повний розрахунок по заробітній платі перед ОСОБА_1 після його звільнення (т. 1 а.с. 15-16).

Листом від 23.11.2021 року № 50 01-7840/50 14 Головне управління Державної служби з Надзвичайних ситуацій України у Донецькій області повідомило представника позивача, що ОСОБА_1 працював за вільним наймом на посаді начальника варти 92 професійної пожежної частини 13 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області (далі - 13 ДПРЗ) з 10.04.2012 р. по 25.10.2017 р., та з 26.10.2017 р. його було призначено на посаду командира відділення 51 державної пожежно-рятувальної частини 9 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області (далі - 9 ДПРЗ) та присвоєно звання прапорщик служби цивільного захисту.Отже, керуючись вищезазначеними нормативно-правовими актами, починаючи з липня 2015 року та по жовтень 2017 року ОСОБА_1 було виплачено підвищення 50% заробітної плати за забезпечення проведення АТО, за дні залучення у зазначених заходах (крім днів, коли зазначена особа знаходилась у відпустці, на лікарняному або у службовому відрядженні за межами Донецької та Луганської областей), що підтверджується даними табелів обліку робочого часу. Виплата підвищення 50% заробітної плати проводилась за місцем роботи у вищезазначеному періоді безпосередньо 13 ДПРЗ Головного управління (м. Селідове). Загальна сума виплаченого підвищення 50% заробітної плати 46564 грн. 62 коп. З 26 жовтня 2017 року по квітень 2018 року йому виплачувалась винагорода за безпосередню участь в проведенні АТО, яка передбачена ПКМУ № 24, оскільки він був атестований та отримав спеціальне звання, тобто дія ПКМУ № 522 на нього вже не розповсюджувалась. Виплата винагороди за безпосередню участь в проведенні АТО проводилась за місцем служби у вищезазначеному періоді безпосередньо 9 ДПРЗ Головного управління (м. Покровськ). Загальна сума виплаченої винагороди 5299 грн. У періоді, починаючи з січня 2018 року та по теперішній час така виплата винагороди за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду проводиться у відповідності до діючої ПКМУ від 20 січня 2016 р. № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» та наказу МВС України від 17.05.2016 № 385 «Про затвердження Інструкції про порядок та умови виплати винагороди особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду» (із змінами у редакції наказу МВС України від 14.05.2020 № 388), але стосовно тих осіб рядового і начальницького складу, які були залучені до відповідних заходів на підставі наказів Генерального штабу Збройних Сил України про залучення особового складу до сил і засобів до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, наказів ДСНС України про залучення сил і засобів ДСНС для виконання у складі об`єднаних сил завдань (робіт) за призначенням, а також розпоряджень начальника штабу - першого заступника Командувача об`єднаних сил. Починаючи з квітня 2018 року ОСОБА_1 до виконання завдань у складі ООС не залучався, тому з цього періоду та по день його звільнення винагорода за безпосередню участь в проведенні ООС не нараховувалась та не виплачувалась. Станом на момент звільнення ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати та грошового забезпечення не має.

Згідно довідки від 17.12.2021 року № 50/14/143, виданої Головним управлінням Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Донецькій області встановлено, що ОСОБА_1 , який був звільнений зі служби цивільного захисту згідно наказу Головного управління від 28.10.2021 року № 272 о/с було виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 повних календарних років служби у сумі 73781, 32 грн. у відповідності до наказу МВС України від 20.07.2018 року № 623 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу цивільного захисту» (т. 1 а.с. 100).

З довідки від 17.12.2021 року № 50/14/142, виданої Головним управлінням Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Донецькій області встановлено, що позивачу у листопаді 2021 року нараховано до виплати грошові кошти в розмірі 79063,57 грн., у тому числі 5282,25 грн. грошове забезпечення по 02.11.2021 року, 73781,32 грн. одноразова грошова допомога при звільненні (т. 1 а.с. 102).

Відповідно до Витягу з реєстру перерахувань на особисті вклади за листопад 2021 року додаток до платіжного доручення № 189 від 19.11.2019 року здійснено перерахунок коштів в розмірі 79063,57 грн. ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 98).

Згідно роздруківки з особистого кабінету позивача щодо зарахування коштів на особовий рахунок встановлено, що кошти в сумі 79063,57 грн. були зараховані на рахунок ОСОБА_1 22.11.2021 року о 13.31 грн. (т. 1 а.с. 35).

Позивач не погодившись з діями відповідача щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також щодо не нарахування та не виплати 50 відсотків заробітної плати починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У своїй постанові від 17 лютого 2015 року № 21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством, яке урегульовує питання проходження служби цивільного захисту, є Кодекс цивільного захисту України, Дисциплінарний статут служби цивільного захисту, постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 № 593, Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 № 623, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за № 936/32388 (далі Інструкція № 623), якими порядок проходження служби, виплати грошового забезпечення, гарантії соціального захисту, звільнення з публічної служби чітко врегульовані та не передбачають застосування норм КЗпП України.

Суд наголошує, що жодним з вище зазначених нормативно правових актів не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення.

Суд зауважує, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством.

Водночас, враховуючи, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

У статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз вищезазначених положень дозволяє дійти висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Це переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17.

Враховуючи вищезазначені положення законодавства слідує, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку розрахунку при звільненні. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що відповідачем вчинені протиправні дії щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні з позивачем.

При цьому, суд зазначає, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки. Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Так, з матеріалів справи, зокрема, із виписки з банківської картки позивача встановлено, що остаточний розрахунок з ним відбувся 22.11.2021 року, водночас, позивача виключено з кадрів ДСНС України 02.11.2021 року

Суд зазначає, що середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 5 розділу I «Загальні положення» Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 № 623, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 р. за № 936/32388 (далі Інструкція № 623) при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Інструкції № 623 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.

Згідно довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , виданої Головним управлінням Державної служби з надзвичайних ситуацій у Донецькій області, встановлено, що в останні два місяці його служби, що передували звільненню (вересень 2021 року та жовтень 2021 року) ОСОБА_1 отримав грошове забезпечення 19641,73 грн. та 19641,73 грн. відповідно. В вересні 2021 року було 30 календарних днів, у жовтні 2021 року 31 календарний день.

За таких обставин, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 643,99 грн. (19641,73 + 19641,73 / 61).

Позивача звільнено зі служби з 02.11.2021 року. Доказів відсутності позивача в цей день на службі відповідачем суду не надано. Отже, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний саме 02.11.2021 року.

Отже, строк несвоєчасно сплачених сум з компенсації відпустки становить з 03.11.2021 року (наступний день за днем остаточного розрахунку про звільненні) по 22.11.2021 року (день здійснення остаточного розрахунку при звільнення) складає 20 днів, враховуючи розмір середньоденного грошового забезпечення становить 643,99 грн., розмір компенсації за ці дні прострочення розрахунку складає 12879,80 грн.

Враховуючи те, що відповідач протиправно не здійснив розрахунок з позивачем при звільненні, суд приходить висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримко розрахунку при звільненні в розмірі 12879,80 грн.

Отже позовні вимоги в цій частині не підлягають частковому задоволенню в суми стягнення середнього заробітку в розмірі 12879,80 грн.

Стосовно вимоги позивача про визнання протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати 50 відсотків заробітної плати починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі 435129,25 грн., що складає 50 відсотків за фактичний час перебування в районах проведення АТО, починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 р. № 522 "Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції" постановлено: "Установити, що працівникам установ, закладів та організацій, що фінансуються з бюджету, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення, заробітна плата за фактичний час перебування в таких районах підвищується на 50 відсотків (за наявності підтвердних документів).

Рекомендувати керівникам інших суб`єктів господарювання передбачити в колективних договорах норму щодо виплати їх працівникам підвищеного розміру заробітної плати за участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення."

В подальшому, прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 р. №708 "Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, а також працівників, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях" (далі - постанова № 708), якою пунктом 1 в редакції, чинній на дату її прийняття, Кабінет Міністрів України постановлено:

"Установити, що заробітна плата працівників установ, закладів та організацій, що фінансуються з бюджету, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення, а також працівників, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, підвищується на 50 відсотків за фактичний час перебування в районах проведення такої операції (здійснення таких заходів) за наявності підтвердних документів.

Рекомендувати керівникам інших суб`єктів господарювання передбачити в колективних договорах норму щодо виплати підвищеного розміру заробітної плати їх працівникам, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення і здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях".

Постановою Кабінету Міністрів України № 468 від 05.06.2019 внесено зміни до Постанови № 708, змінено її назву "Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, працівників, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також працівників державних і комунальних установ, закладів, організацій, які фінансуються з бюджету і розміщені в населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення", при цьому в пункт 1 Постанови № 708 зміни вносились.

Отже, в період існування спірних правовідносин Постановами № 522 та № 708 гарантовано підвищення заробітної плати на 50 відсотків працівникам установ, закладів та організацій, що фінансуються з бюджету, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення, а також працівників, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Аналіз змісту пункту 1 Постанов № 522 та № 708 дає підстави для висновку про те, що передбачені ним гарантії оплати праці учасникам антитерористичної операції та працівникам, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, носять загальний характер і стосуються всіх працівників установ, закладів та організацій, що фінансуються з бюджету, за фактичний час їх перебування в районах проведення такої операції (здійснення таких заходів) за наявності підтвердних документів.

При цьому, суд наголошує, що положення Постанови КМУ № 522 та Постанови КМУ № 708 не регулює питання нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу ДСНС. Суд звертає увагу на те, що питання нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу регулюється Постановою КМУ № 24 від 31.01.2015 року «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» та Постановою КМУ № 18 від 20.01.2016 року «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських».

Аналогічна правова позиція узгоджується з висновком викладеним Верховним судом у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 460/6/21.

Згідно трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_3 встановлено, що позивач працював за вільним наймом на посаді начальника варти 92 професійної пожежної частини 13 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області з 10.04.2012 р. по 25.10.2017 р., та з 26.10.2017 р. його було призначено на посаду командира відділення 51 державної пожежно-рятувальної частини 9 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області та присвоєно звання прапорщик служби цивільного захисту.

Згідно витягів із наказів Першого заступника керівника Антитерорстичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та луганської областей) (по строковій частині) від 31.08.2015 року № 243, від 08.09.2016 року № 252дск, від 01.10.2016 року № 275дск, від 31.10.2016 № 305дск, від 30.12.2016 року № 366дск, від 28.02.2017 року № 60дск, від 30.04.2017 року № 121дск, від 15.06.2017 року № 167дск встановлено, що ОСОБА_1 начальник варти 92 професійної пожежної частини прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань 13 державного пожежно-рятувального загону (м. Селидове) (т. 1 а.с. 153, 155, 157, 159, 161, 163, 165, 167).

Відповідно до наказу Першого заступника керівника Антитерорстичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та луганської областей) (по строковій частині) від 14.11.2017 року № 323дск встановлено, що з 26.10.2017 року рядового служби цивільного захисту ОСОБА_1 , командира відділення 51 державної пожежно-рятувальної частини визначено таким, що прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань 9 державного пожежно рятувального загону (м. Покровськ) (т. 1 а.с. 169).

З витягу із наказу Першого заступника керівника Антитерорстичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та луганської областей) (по строковій частині) від 28.04.2018 року № 118дск встановлено. що прапорщика цивільного захисту ОСОБА_1 , командира 51 державної пожежно-рятувальної частини визначено таким, що вибув зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з 28.04.2018 року (т. 1 а.с. 170).

Згідно розрахунково платіжної відомості за видами оплат з травня 2015 року по листопада 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 , що заробітна плата позивача, як працівника установи, закладу та організації, що фінансуються з бюджету, який бере участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення за фактичний час перебування в таких районах підвищувалась на 50 відсотків (т. 2 а.с. 34).

Однак з 26.10.2017 року позивача було призначено на посаду командира відділення 51 державної пожежно-рятувальної частини 9 державного пожежно-рятувального загону, присвоєно звання, отже став відноситися до категорії осіб рядового та начальницького складу, та відповідно мав право на нарахування винагороди визначеної постановою КМУ № 18 від 20.01.2016 року «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських».

Суд наголошує, що положення Постанови КМУ від 05.09.2018 року № 708 не застосовуються, оскільки останній є особою рядового і начальницького складу, а не працівником установи, закладу та організації, що фінансуються з бюджету, який бере участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення.

Суд зазначає, що пунктом 1 Постанови КМУ № 18 від 20.01.2016 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій та поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.

Розміри винагороди визначаються пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Суд наголошує, що відповідно до наказів Першого заступника керівника Антитерорстичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та луганської областей) (по строковій частині) від 14.11.2017 року № 323дск та від 28.04.2018 року № 118дск встановлено, що позивач у період з 26.10.2017 року по 28.04.2015 року прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань 9 державного пожежно рятувального загону (м. Покровськ).

Згідно архівної відомості з жовтня 2017 року по травень 2018 року встановлено, що позивачу нараховувалась винагорода за участь в АТО, відповідно до Постанови № 18 в розмірі пропорційному часі участі в АТО (т. 1 а.с. 123).

З огляду на зазначені обставини, суд наголошує, що позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства нараховувалась та виплачувалась винагорода за участь в антитерористичній операції за період з 26 жовтня 2017 року по 28.04.2018 року.

Також суд наголошує, що матеріалами справи не підтверджено, що позивач з 29.04.2018 року долучався до виконання завдань у складі ООС, тому з цього періоду по день звільнення позивач не мав право на отримання винагороди за безпосередню участь в проведенні ОСС.

Щодо доводів позивача про те, що за період з липня 2015 року по день звільнення йому не доплачено заробітну плату в розмірі у розмірі 435129,25 грн., що складає 50 відсотків за фактичний час перебування в районах проведення АТО, починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, суд зазначає, що останній у позовній заяві не наведено жодних обгрунтувань стосовно того, що ним не отримано доплату саме в розмірі 435129,25 грн., не визначено розрахунок вказаної суми, а саме не зазначено, які показники використовувались для розрахунку.

При цьому відповідачем надано до суду відомості, які підтверджують правомірність розрахунку доплати за участь в АТО за спірний період.

На підставі викладеного, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина перша статті 77 КАС України).

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області в частині визнаня протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 , стягнення з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12879 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 80 копійок.

Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача на користь позивача витрати за отримання професійної правничої допомоги у розмірі 50% від отриманої суми за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Частина 4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За частиною 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Суд звертає увагу, що відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу (постанови Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі №907/357/16, від 18.12.2018 р. у справі №910/4881/18).

Разом з цим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат, має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Позивач у позовній заяві просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50% від суми отриманої за рішенням суду.

До матеріалів справи позивачем надано до суду: договір № 35 про надання правової допомоги від 05 листопада 2021 року (т. 1 а.с. 22-24), додаткова угода № 1 до договору № 35 про надання правової допомоги від 05 листопада 2021 року (т. 1 а.с. 20).

Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача у сумі 1000 грн.

Щодо стягнення з відповідача судового збору, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст. 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При розподілі судових витрат суд враховує, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6744,10 грн.за вимоги майнового характеру, згідно квитанції № 12 від 06.12.2021 року (т. 1 а.с. 45).

З огляду на зазначене, суд приходить висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору в розмірі 190,98 грн. пропорційно сумі задоволенних позовних вимог.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про стягнення з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 239272,60 грн., визнання протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій уДонецькій області щодо не нарахування та не виплати 50 відсотків заробітної плати починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі 435129,25 грн., що складає 50 відсотків за фактичний час перебування в районах проведення АТО, починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області (, місцезнаходження: вул. Митрополитська,175, м. Маріуполь, Донецька область, 87547) користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12879 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 80 копійок.

В частині позовних вимог визнання протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області щодо не нарахування та не виплати 50 відсотків заробітної плати починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708, зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі 435129,25 грн., що складає 50 відсотків за фактичний час перебування в районах проведення АТО, починаючи з липня 2015 року по день звільнення 02.11.2021 року, як це передбачено Постановою КМУ від 22.07.2015 року № 522 та Постановою КМУ від 05.09.2018 року № 708 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області (, місцезнаходження: вул. Митрополитська,175, м. Маріуполь, Донецька область, 87547) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 190 (сто дев`яносто) гривень 98 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області (, місцезнаходження: вул. Митрополитська,175, м. Маріуполь, Донецька область, 87547 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частина проголошена у судовому засіданні 23 травня 2023 року в присутності представника відповідача.

Повний текст рішення складено та підписано 29.05.2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська