Справа № 480/591/23
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 травня 2023 року Справа № 480/591/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/591/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправними та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_2 , від 19.10.2022 року № 285, в частині п.2 та п.2.8., щодо самовільного залишення військової частини солдатом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону з 19.10.2022 року, та зняття з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 19.10.2022 року, а з харчового забезпечення з 20.10.2022 року.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач призваний на військову службу у травні 2022 року по мобілізації та направлений для проходження військової служби на посаді навідника до військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.10.2022 року № 285, солдата ОСОБА_1 , навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону вважати таким, що самовільно залишив військову частину 19.10.2022 року. Також, зняти з усіх видів забезпечення 19.10.2022 року, а з харчового забезпечення з 20.10.2022 року.
Позивач вважає, що зазначений наказ є протиправним, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку.
Так, позивач зазначає, що відповідно свідоцтва про хворобу № 622 від 29.07.2015 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Також, травма ОСОБА_1 пов`язана із захистом Батьківщини, а його захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Позивач є інвалідом 3 групи, згідно довідки серії 10 ААА №012639 встановлено, що ступінь втрати професійної працездатності у відсотках становить 50 %.
У зв`язку із потребою у проведенні медичного обстеження стану здоров`я, 17.10.2022 року ОСОБА_1 , подав рапорт до ВЧ НОМЕР_1 , в якому серед іншого просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 2 місяці, а саме, з 17.10.2022 року по 17.12.2022 року.
Позивач стверджує, що після того, як він подав рапорт йому надано було дозвіл, що підтверджується відміткою на рапорті від 17.10.2022 року.
Також позивач зазначає, що у його дружини, ОСОБА_3 , є дідусь, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється інвалідом 2 групи та потребує стороннього догляду, який йому може забезпечили лише позивач. В зв`язку з чим позивач подав рапорт про звільнення за сімейними обставинами від 07.11.2022 року.
Позивач вважає, що ігноруючи подані позивачем рапорти, та викладені у них обставини, які підтверджувались письмовими доказами, командиром військової частини НОМЕР_1 , протиправно ухвалено наказ від 19.10.2022 року № 285, який не містить ані матеріалів проведеного службового розслідування, ані підтвердження вжиття заходів щодо встановлення обставин події.
При цьому, позивач зазначає, що оскаржуваний наказ, яким констатовано самовільне залишення військової частини відповідачем винесено 19.10.2022 року, тобто до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, при цьому судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Також судом було витребувано у відповідача додаткові докази.
Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що 18.10.2022р., солдат ОСОБА_1 , всупереч інтересам служби, самовільно, покинув район зосередження 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в районі м. Костянтинівка, Донецької області, повідомивши в телефонному режимі, що виїхав на лікування до Черкаського шпиталю, не дочекавшись відповідного медичного направлення, в наслідок чого йому з 19.10.2022р. було призупинено грошове забезпечення та знято із усіх видів забезпечення, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285.
У зв`язку із тим, що на протязі 10 днів позивач не повернувся до розташування 1 стрілецького батальйону, 30.10.2022р. на адресу Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері та до Донецького зонального відділу ВСП було направлене повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.
Також наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2022р. № 1325, з метою уточнення причин та умов самовільного залишення позивачем району зосередження 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , призначено службове розслідування, за результатами якого складено акт службового розслідування та видано наказ від 09.02.2023р. № 320.
Відповідач зазначає, що 17.10.2022р. позивач подав рапорт до командира військової частини НОМЕР_1 , у якому, серед іншого, просив надати йому відпустку за станом здоров`я на два місяці, а саме з 17.10.2022р. по 17.12.2022р. При цьому, відповідач стверджує, що позивач самостійно, без висновку військово-лікарської комісії, визначив собі термін відпустки (приклавши до рапорту документи про хворобу за 2015рік) та самовільно залишив військову частину.
Відповідач також наголошує, що рукописний текс на рапорті позивача вчинений від імені лейтенанта ОСОБА_5 не є дозволом на відпустку, оскільки останній не є командиром військової частини та не може надавати дозволи на відпустки.
Крім того, відповідач зазначає, що Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018р. визначено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується та наполягає на позовних вимогах.
Відповідач своїм правом щодо надання заперечень на відповідь на відзив не скористався.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 (військовий квиток серії НОМЕР_3 , виданий Житомирським військовим комісаріатом Житомирської області, 29.11.2013 року), військовослужбовець, солдат, призваний на військову службу у травні 2022 року по мобілізації згідно з Указом Президента України Про загальну мобілізацію від 24.02.2022р. №69/2022.
З 08.05.2022 року позивач направлений для проходження військової служби на посаді навідника до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ), що підтверджується копією військового квитка позивача та довідки ВЧ НОМЕР_1 від 25.05.2022 року № 2310 (а.с. 23).
Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2022р. №115 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення (а.с. 91 зворотній бік).
Відповідно до пояснень тимчасово виконуючого обов`язки командира 2 стрілецької роти, ОСОБА_6 , ним 18.10.2022р. під час перевірки особового складу, в районі зосередження м. Констянтинівка Донецької області, було виявлено, що солдат ОСОБА_1 був відсутній на шикуванні, проведеними пошуковими заходами місце перебування встановити не вдалося (а.с. 87 зворотній бік 88).
Одночасно, тимчасово виконуючий обов`язки командира 2 стрілецької роти, ОСОБА_6 звернувся із рапортом від 18.10.2022р. на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування за даним фактом (а.с. 87).
Командир військової частини НОМЕР_1 склав довідку-доповідь про самовільне залишення району зосередження 1 стрілецького батальону (м.Костянтинівка Донецької області) військовослужбовця за мобілізацією солдата ОСОБА_1 та наказом від 18.10.2022 №1325 призначив службове розслідування за даним фактом (а.с. 86, 88 зворотній бік).
Також наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285 солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 19.10.2022р. та знято з усіх видів забезпечення, а з харчового забезпечення з 20.10.2022 (а.с. 25).
У зв`язку із тим, що протягом 10 днів позивач не повернувся до розташування 1 стрілецького батальйону, 30.10.2022р. на адресу Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері та до Донецького зонального відділу ВСП було направлене повідомлення про вчинення солдатом ОСОБА_1 кримінального правопорушення (а.с. 89).
18.01.2023р. о 17год.53хв. до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за ч.4 ст. 408 КК України, відповідно до якого 18.10.2022р тво. командира кулеметного взводу 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , з метою ухилитись від військової служби самовільно залишив місце служби у м. Костянтинівка Донецької області (а.с. 90).
В подальшому за наслідками проведеного службового розслідування складений акт, який був погоджений командиром військової частини НОМЕР_1 09.02.2023р. та виданий наказ за його результатами від 09.02.2023р. № 320 «Про результати службового розслідування» (а.с. 82 85).
Також з матеріалів справи суд вбачає, що 07.11.2022 року ОСОБА_1 , було подано до ВЧ НОМЕР_1 (трекінг - номер НОМЕР_6 ) рапорт про звільнення від мобілізації та військової служби, відповідно до абз. 7 пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (а.с. 51 52).
За результатами розгляду зазначеного рапорту позивачем отримано листа від 23.11.2022р. №2491-ос (а.с.36)., в якому вказано, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 жовтня 2022 року №285 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив частину 19 жовтня 2022 року, що має ознаки кримінального правопорушення (а.с. 56).
Не погодившись із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285 щодо нього, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ(надалі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232 в редакції, чинній станом на час існування спірних правовідносин).
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону №2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.14 Закону №2232, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Також основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).
Відповідно до п.11 ст.10-1 Закону № 2011-XII, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою не повинен перевищувати 4 місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).
Після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.
Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення, в редакції, чинній станом на час існування спірних правовідносин).
Згідно п.180 Положення, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, зокрема, надаються: відпустка для лікування у зв`язку з хворобою. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії військовослужбовцям, відрядженим до військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях, надаються командирами таких військових частин за місцем тимчасового виконання службових обов`язків. Посадова особа, яка надала такі відпустки, письмово інформує про це командира військової частини, який направив військовослужбовця у відрядження.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція №170).
Відповідно до п.8.1 Інструкції №170, щорічні основні та додаткові відпустки військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) надаються командирами (начальниками) за підпорядкованістю.
Пунктом 8.12 Інструкції №170, зокрема, визначено, рапорт військовослужбовця, підписаний командиром підрозділу, за підпорядкованістю подається для прийняття рішення командиру військової частини через штаб військової частини.
Згідно пункту 8.14. Інструкції №170, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає обстеженню військово-лікарською комісією для визначення придатності до військової служби.
Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України, яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ,
(далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням (далі Інструкція №124).
Пунктом 2.1.6. Інструкції №124 визначено: наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності; рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Відповідно до п. 2.2.4. Інструкції №124, у військових частинах (установах) Збройних Сил України, зокрема, видаються: накази командира (керівника) військової частини (установи) (по стройовій частині).
Згідно п.2.3.4. Інструкції №124, накази по стройовій частині видаються з питань щодо: вибуття у відрядження, відпустку, на навчання, прибуття з відрядження, відпустки, навчання (крім державних службовців).
Пунктом 2.9.1.6. Інструкції №124 визначено, що накази підписуються командиром (керівником) військової частини (установи), а в разі його відсутності посадовою особою, яка виконує його обов`язки згідно з письмовим наказом.
Виходячи із аналізу перелічених норм, суд зазначає, що військовослужбовець має право на відпустку для лікування у зв`язку з хворобою.
Така відпустка надається наказом командира військової частини на підставі відповідного висновку військово-лікарської комісії та рапорту військовослужбовця. Тривалість такої відпустки визначається на підставі висновку військово-лікарської комісії.
З матеріалів справи суд вбачає, що 17.10.2022 року ОСОБА_1 подав рапорт до ВЧ НОМЕР_1 , в якому серед іншого просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 2 місяці, а саме, з 17.10.2022 року по 17.12.2022 року (а.с. 48 49).
Суд зауважує, що до вказаного рапорту позивачем не було додано висновку військово-лікарської комісії про необхідність лікування у зв`язку із хворобою. Натомість документи додані позивачем до рапорту датовані 2015 роком та в розумінні зазначених вимог законодавства не є підставою для надання відпустки для лікування. Суд звертає увагу, що необхідність та тривалість такого лікування визначається саме військово-лікарською комісією а не самим позивачем.
Також судом встановлено, що командиром військової частини НОМЕР_1 не видавався наказ про надання позивачу відпустки для лікування, про що зазначає відповідач у своєму відзиві.
При цьому, суд вважає безпідставним твердження позивача про те, що відповідний дозвіл на відпустку був йому наданий т.в.о. командиром 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону ВЧ НОМЕР_7 .
Судом встановлено, що на рапорті позивача про надання відпустки від імені т.в.о. командира 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 зроблено напис: «Клопочу по суті рапорту солдата ОСОБА_1 » (а.с. 49).
Суд зазначає, вказаний напис за своїм змістом та суттю не є дозволом на відпустку. Крім того, прийняття рішення про надання відпустки військовослужбовцю належить до повноважень командира військової частини та видається у формі наказу, а т.в.о. командира 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_7 не є особою, що наділена відповідними повноваженнями.
Отже за відсутності відповідного наказу про надання позивачу відпустки, суд погоджується із висновком відповідача про те, що ОСОБА_1 залишив район зосередження ВЧ НОМЕР_1 самовільно.
При цьому суд також враховує, що наданими позивачем доказами підтверджується лише те, що він вперше звернувся за медичною допомогою 14.11.2022, тобто майже через місяць після самовільного залишення військової частини (а.с. 124 125).
Під час розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача поважних причин відсутності на службі з 18.10.2022.
Щодо посилання позивача на те, що ним був 07.11.2022 року поданий до ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення від мобілізації та військової служби, відповідно до абз. 7 пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II, суд зазначає, що вказані обставини не мають відношення до предмета спору у цій справі, оскільки оскаржуваний позивачем наказ був прийнятий 19.10.2022, тобто до подання вказаного рапорту.
Суд також зазначає, що оскаржуваний позивачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285 не містить положень щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності чи призупинення йому військової служби, оскільки прийнятий не за наслідками службового розслідування та не на підставі Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Спірний наказ прийнятий відповідачем на підставі Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018р (далі Порядок №260).
Так, п.15 розділу І Порядку визначено, що грошове забезпечення, зокрема, не виплачується: за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Враховуючи, встановлення судом відсутність позивача на службі без поважних причин більше ніж одну добу, суд вважає, що відповідачем правомірно було знято його з усіх видів забезпечення.
Суд також враховує, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відбулося згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2023р. № 320, прийнятого за наслідками проведеного службового розслідування та який не є предметом дослідження у цій справі (а.с. 82 83).
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже суд приходить до висновку, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.
У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_2 , від 19.10.2022 року № 285, в частині п.2 та п.2.8., щодо самовільного залишення військової частини солдатом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону з 19.10.2022 року, та зняття з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 19.10.2022 року, а з харчового забезпечення з 20.10.2022 року відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек