Справа № 200/14464/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року справа №200/14464/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року (повне судове рішення складено 02 грудня 2022 року) у справі № 200/14464/21 (суддя в І інстанції Бєломєстнов О.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання неправомірним рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

27.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі - Управління), у якій просила:

- визнати неправомірним рішення Управління щодо не призначення ОСОБА_1 адресної грошової допомоги за заявами від 19.03.2021 та від 27.09.2021;

- зобов`язати Управління призначити та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну грошову допомогу за заявами від 19.03.2021 та від 27.09.2021;

- стягнути з Управління на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5304,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона, її чоловік ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 перебувають на обліку у відповідача як внутрішньо переміщені особи та впродовж певного часу отримували адресну допомогу.

Однак, відповідач неодноразово відмовляв в призначенні адресної допомоги на підставі п.3 п.7 Порядку про надання адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (у зв`язку з не працевлаштуванням). Всі рішення відповідача були оскаржені нею в судовому порядку та були скасовані рішеннями Донецького окружного адміністративного суду від 09.10.2019 по справі № 200/9984/19, від 28.05.2020 по справі № 200/4462/20-а та від 21.12.2020 по справі № 200/9781/20-а. Однак, зазначені рішення залишаються невиконаним в частині виплати їй щомісячної адресної грошової допомоги.

На звернення позивачки з заявами про призначення та виплату щомісячної адресної допомоги за періоди з 27.03.2021 по 26.09.2021, з 27.09.2021 по 26.03.2022, відповідачем знову було відмовлено в її призначенні та виплаті. Вважала, що діями, які полягають у непризначені, невиплаті та ненарахуванні щомісячної адресної допомоги відповідач грубо порушив охоронювані Конституцією та Законами України права позивача, тим самим позбавивши її джерела для покриття витрат для проживання, в тому числі можливості оплачувати житлово-комунальні послуги.

Крім того, вказаними протиправними діями відповідачем було завдано позивачці моральну шкоду, яка нею оцінюється у 5304,00 грн. Позивачка втратила душевний спокій, в неї з`явилася дратівливість та невпевненість. Відповідач своїми систематичними незаконними рішеннями принижує її честь та гідність, та позивачка вимушена вживати додаткові заходи з відновлення порушеного права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам за заявами від 19.03.2021 та від 27.09.2021.

Зобов`язано Управління призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну грошову допомогу за періоди з 27.03.2021 по 26.09.2021, з 27.09.2021 по 26.03.2022, за її заявами від 19.03.2021 та від 27.09.2021.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 2000,00 грн, та судовий збір у сумі 1841,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог цій в частині, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не встановлено чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, не встановлено причинно-наслідковий зв`язок та не визначено співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України та внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 05.02.2004, та довідкою від 27.09.2018 №1426-95662.

На підставі інформації, наявної в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», судами встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.10.2019 по справі № 200/9984/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено, а саме: визнано протиправними дії Управління щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам за заявами від 27.09.2018 та 19.03.2019; зобов`язано Управління призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну грошову допомогу за період з 27.09.2018 по 26.03.2019 та з 27.03.2019 по 26.09.2019.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 рішення від 09.10.2019 по справі № 200/9984/19 - залишено без змін.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.05.2020 року по справі № 200/4462/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам за заявами від 23.09.2019 та 17.03.2020.

Крім того зобов`язано Управління призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну грошову допомогу за період з 27.09.2019 по 26.09.2020.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2020 року рішення від 28.05.2020 по справі №200/4462/20-а - залишено без змін.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.12.2020 по справі № 200/9781/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління про визнання неправомірним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Управління щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам за заявою від 14.09.2020; зобов`язано Управління призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну грошову допомогу за її заявою від 14.09.2020, починаючи з 27.09.2020.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 200/9781/20-а - скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Управління у розмірі 5000 грн.

Стягнуто з Управління моральної шкоди моральну шкоду у розмірі 1000 грн на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 200/9781/20-а - залишено без змін.

Судами встановлено, що 19.03.2021 та 27.09.2021 ОСОБА_1 зверталася до відповідача з заявами про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на сім`ю: себе, чоловіка ОСОБА_2 та дитину ОСОБА_3 . Відповідно до відомостей позивачем зазначено місце роботи ТОВ «Діагностика».

Рішеннями Управління про призначення допомоги переміщеним особам, на проживання від 31.03.2021 та від 18.10.2021, позивачці на сім`ю (чоловіка позивача та її дитину) призначено адресну допомогу у загальному розмірі 1442,00 грн.

Листом Управління від 27.05.2021 №29-01-14/4403 ОСОБА_1 на її звернення повідомлено, що відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.12.2020 по справі № 200/9781/20-а призначена їй щомісячна адресна допомога за заявою від 14.09.2020 на періоди: з 27.09.2020 по 26.03.2021 у щомісячному розмірі 1884,00 грн., з урахуванням виплаченого. Адресна допомога була нарахована на наступний період: з 27.03.2021 по 26.09.2021 у щомісячному розмірі 1442,00 грн. (на дитину та чоловіка).

Відповідно до п. 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, якщо у складі сім`ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за особами з інвалідністю I групи або та дітьми з інвалідністю віком до 18 років, або особами з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги, та студентів денної форми навчання), які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім`ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

Згідно повідомлення про призначення щомісячної адресної допомоги № 82 від 18.10.2021 позивачці на сім`ю (чоловіка позивача та її дитину) призначено адресну допомогу у загальному розмірі 1442,00 грн.

Не погодившись з діями відповідача щодо відмови в призначенні та виплаті щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам за заявами від 19.03.2021 та від 27.09.2021, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, відповідач оскаржує рішення місцевого суду лише в частині стягнення моральної шкоди за рахунок його бюджетних асигнувань.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 6 ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Згідно зі ст. 24 Закону № 393/96-ВР, особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що порушене право має триваючий та системний характер, оскільки позивач неодноразово зверталася до відповідача з тотожними заявами які були залишені відповідачем без задоволення з одних і тих же підстав, які позивач в подальшому оскаржував, внаслідок чого йому було завдано моральні страждання. Наявність моральної шкоди позивач мотивував тим, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що він був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Бездіяльність відповідача створила психічне напруження очікуванням рішення відповідача, позивач зазнав розчарування в діяльності відповідача, створило додаткове психічне напруження. Захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, так як змушений прийняти участь у судовому процесі, звертатись за правовою допомогою. Усі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані. Звернення позивача з заявою до відповідач та відмова з тих саме підстав, які були визнанні судовим рішенням протиправними.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3.19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

Колегія судів цілком погоджується з судом першої інстанції, що у справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна діяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності державного органу та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян.

Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що моральну шкоду не заподіяно.

Стосовно розміру заподіяної шкоди.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Наведені позивачем обставини, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду.

Позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5304,00 грн.

Місцевим судом обґрунтовано прийнято до уваги результати розгляду адміністративної справи № 200/9781/20-а Першим апеляційним адміністративним судом, який частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 (аналогічні позовні вимоги за інший період) та стягнуто з управління моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

У рішенні Європейського суду з прав людини Справа «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року зазначено, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

При цьому, судами враховано, що спірний період виплати за зазначеною справою тривав 6 місяців, а у справі, що розглядається, період не виплати адресної допомоги позивачу загалом складає 1 рік.

Тому, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та справедливо визначив суму компенсації у розмірі 2000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року у справі № 200/14464/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 30 травня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

А. В. Гайдар