Справа № 120/11140/22
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 травня 2023 р. Справа № 120/11140/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Маслоід Олени Степанівни,

за участі секретаря судового засідання: Здановського Олега Вікторовича

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Обревко Тетяни Петрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Управління Держпраці у Вінницькій області (вул. Магістрацька, 37, м. Вінниця, 21050)

про: визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Управління Держпраці у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання незаконним та протиправним наказ відповідача №248-к від 01.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Вінницькій області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.12.2022 року по день поновлення на посаді.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що наказом відповідача від 01.12.2022 року його звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду в АПК та СКС згідно п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України " Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці у Вінницькій області. Водночас, позивач зазначає, що в даному випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу (територіального управління), а відтак, відповідач повинен був запропонувати позивачеві іншу рівнозначну посаду або ж нижчу посаду державної служби у реорганізованому органі. З огляду на викладене, позивач вважає наказ про його звільнення протиправним та з метою поновлення на посаді звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 04.01.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Судове засідання призначено на 31.01.2023 року.

17.01.2023 року за вх.№2230/23 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що наказом від 05.12.2022 року № 235 Управлінням Держпраці у Вінницькій області з 06.12.2022 року припинено здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах та Погоджено Центрально-Західному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці з 06.12.2022 року виконання повноважень та функцій, визначених Положенням про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, яке затверджено наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №171. Відповідач зауважує, що перебуває у стані припинення, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за від 19.01.2022 року. Відповідач звертає увагу, що Закон України «Про державну службу» №889 передбачає скорочення посад (реорганізацію державного органу, тощо) та ліквідацію державного органу як окремі підстави для припинення державної служби. При цьому, в силу приписів ч. 3 ст. 87 Закону №889 обов?язок запропонувати особі іншу рівнозначну посаду або нижчу посаду державної служби покладається на суб?єкта призначення або керівника державної служби лише в тому разі, якщо особа звільняється на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889, тобто у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Натомість, якщо особа звільняється у зв?язку із ліквідацією державного органу (на підставі п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону №889 обов?язок пропонувати іншу рівнозначну або нижчу посаду на суб?єкта призначення або керівника державної служби не покладений. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» №14 від 12.01.2022 року Управління Держпраці у Вінницькій області підлягає ліквідації, а отже позивач на законній підставі звільнений з державної служби на підставі п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону №889. Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що звільненні позивача відбувалось з дотриманням норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, є законними, а тому оскаржуваний наказ є правомірним, та таким, що не підлягає скасуванню.

24.01.2023 року за вх.№ 3096/23 до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В судове засідання 31.01.2023 року з`явився позивач, водночас представник відповідача про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. В даному судовому засіданні судом розглянуто клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у його задоволенні. Крім того, позивачем надано пояснення по суті спірних правовідносин, судове засідання відкладено на 14.02.2023 року.

02.02.2023 року за вх.№4670/23 позивачем до суду подано клопотання про виклик свідків.

02.02.2023 року за вх. № 4671/23 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наведено заперечення проти аргументів відповідача, викладених у відзиві, та підтримано заявлені позовні вимоги.

14.02.2023 року за вх.№6301/23 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В судове засідання 14.02.2023 року з`явилися сторони, які надали пояснення щодо позовних вимог, а також судом розглянуто клопотання позивача про виклик свідків, яке ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено. Судове засідання відкладено на 28.02.2023 року.

20.02.2023 року за вх. №7297/23 до суду від відповідача надійшла заява про долучення додаткових доказів.

28.02.2023 року за вх.№8794/23 до суду від позивача надійшла заява про долучення додаткових доказів.

В судове засідання 28.02.2023 року з`явилися сторони, судом заслухано свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які повідомили обставини звільнення працівників відповідача, судове засідання відкладено на 15.03.2023 року.

15.03.2023 року за вх. № 11733/23 позивачем до суду подано заяву про долучення додаткових доказів.

В судове засідання 15.03.2023 року з`явились сторони, судом ініційовано розгляд питання про витребування у відповідача особової справи позивача. Ухвалою суду від 15.03.2023 року у відповідача витребувано особову справу позивача, судове засідання відкладено на 11.04.2023 року.

06.04.2023 року за вх. № 15827/23 відповідачем надано до суду особову справу позивача.

У судове засідання 11.04.2023 року з`явились сторони, судом розпочато дослідження доказів по справі. У зв`язку з нестабільним з`єднанням з медіа-сервером, відсутністю інтернет-з`єднання та відповідно не можливістю дослідження певних доказів суд оголосив про відкладення розгляду справи на 10.05.2023 року.

В судове засідання 10.05.2023 року з`явились сторони, суд продовжив дослідження доказів, судове засідання відкладено на 24.05.2023 року.

В судове засідання 24.04.2023 року з`явились сторони, судом завершено дослідження доказів.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, заслухавши представників сторін та свідків, суд встановив наступне.

Позивач з 08.08.1996 року працював у відповідача.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, зокрема, й Управління Держпраці у Вінницькій області.

На виконання зазначеної постанови, Державною службою з питань праці видано наказ від 17.01.2022 року №26, яким визначено ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці у Вінницькій області ().

24.01.2022 року позивача попереджено про заплановане звільнення.

Наказом відповідача від 01.12.2022 року № 248-к позивача звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду в АПК в СКС з 01.12.2022 року у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці у Вінницькій області згідно п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

В подальшому, наказом Державної служби України з питань праці від 05.12.2022 №235 визначено погодитись із пропозицією Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 року щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Центральне-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці та іншими нормативно-правовими актами, з 06.12.2022 року. У зв`язку з цим Управлінню Держпраці у Житомирській області, Управлінню Держпраці у Хмельницькій області, та Управлінню Держпраці у Вінницькій області наказано припинити з 06.12.2022 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Позивач зазначає, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" фактично має місце та триває реорганізація, а тому до процедури звільнення повинні застосовуватися норми Закону, які регламентують процедуру звільнення у зв`язку з реорганізацією (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу"). Відтак, звільнення позивача відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією відповідача здійснено без законних підстав та з із порушенням вимог чинного законодавства щодо самого звільнення, що є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного наказу.

Таким чином, позивач не погоджуючись з наказом відповідача від 01.12.2022 року №248-к та з метою його скасування звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 2 ст. 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Ст. 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону №889-VIII він регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ст. 5 Закон № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

11) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Наведені підстави припинення державної служби є самостійними, різними за своїм правовим змістом і не можуть існувати одночасно.

За змістом ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Ч. 4 ст. 87 Закону №889-VIII встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" (далі - Постанова КМУ № 14) постановлено ліквідувати, у тому числі, й відповідача. Надалі Державною службою з питань праці видано наказ від 17.01.2022 року №26, яким визначено ліквідувати відповідача. 24.01.2022 року позивача попереджено про заплановане звільнення. Спірним наказом позивача звільнено з посади з 01.12.2022 року у зв`язку з ліквідацією відповідача згідно п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

В подальшому, наказом Державної служби України з питань праці від 05.12.2022 № 235 Управлінню Держпраці у Житомирській області, Управлінню Держпраці у Хмельницькій області, та Управлінню Держпраці у Вінницькій області наказано припинити з 06.12.2022 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

В контексті наведеного суд зауважує, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Відповідно до ч 5 ст. Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" N 3166-VI міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Ч. 1 ст. 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" визначено, що територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 4 ст. 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи та припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок №1074), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

П. 5-8 Порядку № 1074 передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади -- до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Вінницькій області.

Підставою для прийняття рішення про звільнення позивача, реалізованого спірним наказом, слугувала Постанова КМУ № 14.

Суд вказує, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12.06.2018 року у справі № 2а-23895/09/1270).

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (постанова від 22.04.2021 року у справі № 440/395/20, від 17.06.2021 року у справі № 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

На підставі викладеного Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17.10.2011 року у справі № 21-237а11, від 04.03.2014 року у справі № 21-8а14, від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14, від 28.10.2014 року у справа №21-484а14, від 19.01.2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Наведена позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.10.2018 року у справі №816/979/17, від 12.12.2018 року у справі № 826/25887/15, від 17.07.2019 року у справі № 820/2932/16, від 26.05.2021 року у справі № 140/90/20, від 05.04.2023 року у справі № 640/12871/21.

У межах спірних правовідносин судом встановлено, що п. 1 Постанови КМУ №14 постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1, зокрема, і Головне управління Держпраці у Вінницькій області.

Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 14 вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Пп. 1 п. 3 Постанови КМУ №14 визначено, що територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються.

Пп. 3 п. 3 Постанови КМУ №14 установлено, що міжрегіональні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Житомирській області, Управління Держпраці у Хмельницькій області, Управління Держпраці у Вінницькій області.

Так, наказом Державної служби України з питань праці від 05.12.2022 №235 Управлінню Держпраці у Житомирській області, Управлінню Держпраці у Хмельницькій області, та Управлінню Держпраці у Вінницькій області наказано припинити з 06.12.2022 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Наказом Державної служби України з питань праці за №171 від 23.09.2022 року затверджено Положення про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Згідно п. 1 вказаного Положення повноваження Міжрегіонального управління поширюються на територію Житомирської, Хмельницької та Вінницької областей.

Внаслідок порівняльного аналіз змісту основних завдань, обов`язків, повноважень та прав суб`єкта владних повноважень, викладених у Положенні про Головне управління Держпраці у Вінницькій області та Положення про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці вбачається їх тотожність. Так, зокрема, п. 1 ч. 3 Положення про Головне управління Держпраці у Вінницькій області, відповідач виконував завдання з реалізації державної політики у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду та аналогічні завдання містяться і у п. 1 ч. 3 Положення про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Таким чином, завдання і функції відповідача були передані новоутвореному міжрегіональному територіальному органу.

Відтак суд зауважує, що у Постанові КМУ №14 як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Державної служби з питань праці або передачі їх іншим органам виконавчої влади.

Натомість передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів з питань праці, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган з питань праці, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

З урахуванням вимог чинного законодавства та правової позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, що Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є правонаступником всіх прав та обов`язків, зокрема, Головного управління Держпраці у Вінницькій області.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що фактично мала місце не ліквідація, а реорганізація органів служби з питань праці зі створенням нових міжрегіональних управлінь служби з питань праці як юридичної особи публічного права із передачею функцій новоствореній юридичній особі публічного права Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, що, в свою чергу, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи.

При цьому, вжите у ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII слово "пропонує", означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець на розсуд суб`єкта призначення не залишив.

У порушення наведеної норми відповідач жодної посади, як рівнозначної так і нижчої, позивачеві не пропонував, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Такий обов`язок у відповідача наявний в силу прямої вказівки закону і не ставиться в залежність від того, чи висловлює працівник будь-які заперечення після отримання повідомлення про наступне вивільнення, чи ні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про недотримання відповідачем встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача, тому наявні підстави для визнання наказу відповідача від 01.12.2022 року №248-к протиправним (а не незаконним, як просить позивач, адже саме такий спосіб захисту відповідає положенням п. 2 ч. 1 ст. 5 та п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України) та його скасування. Відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положеннями ч. 1 ст. 235 Кодексу Законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення його на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення на посаді, з якої його звільнено, з 02.12.2022 року.

На необхідності поновлення особи на посаді, з якої її було звільнено, неодноразово вказував і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 12.09.2019 року у справі № 821/3736/15-а, від 22.10.2019 року у справі № 816/584/17, від 15.04.2020 року у справі № 826/5596/17, від 19.05.2020 року у справі № 9901/226/19 та ряду інших.

Крім того, суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року по справі №821/1226/16), відтак поновлення на посаді здійснюється з наступного робочого дня, що слідує за днем звільнення.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то слід зазначити таке.

Приписами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Управління Держпраці у Вінницькій області від 27.12.2022 року заробітна плата позивача за два останні місяці роботи, що передували звільненню, становить 28 611, 20 грн. (жовтень 2022 року - 16 026 грн., листопад 2022 року - 12 585, 20 грн.)

За період жовтень-листопад 2022 року було 43 робочих дні, відтак середньоденна заробітна плата позивача становить 665, 38 грн. (28 611, 20 грн./43 робочих дні).

Позивача звільнено з 01.12.2022 року, а рішення суду про поновлення його на посаді ухвалюється 24.05.2023 року.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд здійснює з наступного за днем звільнення робочого дня, тобто з 02.12.2022 року.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача з 02.12.2022 року по 24.05.2023 року включно, що складає 124 робочі дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 82 507, 12 грн. (665,38 грн. х 124 робочі дні).

Окрім того, з урахуванням положень п. 2 та 3 ст. 371 КАС України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Вінницькій області, а також в частині стягнення з Управління Держпраці у Вінницькій області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України "Про державну службу", постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці", постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці у Вінницькій області №248-к від 01.12.2022 року "Про звільнення ОСОБА_2 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Вінницькій області з 02.12.2022 року.

Стягнути з Управління Держпраці у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2022 року по 24.05.2023 року включно у розмірі 82 507, 12 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот сім гривень дванадцять копійок) без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Вінницькій області допустити до негайного виконання.

Рішення суду в частині стягнення з Управління Держпраці у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Управління Держпраці у Вінницькій області (вул. Магістрацька, 37, м. Вінниця, 21050, 39845483)

Повний текст рішення суду складено та підписано суддею 29.05.2023 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна