Справа № 160/6593/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2023 року Справа № 160/6593/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ у Львівській області), в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. на посаді водія на автомобілі Камаз в кооперативі «Світанок» та з 06.08.1986 р. по 09.12.1986 р. період навчання на водія транспортних засобів категорії В-С;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 01.03.2023 р. призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. №1-р/2020 та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2022 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
27.04.2023 р. до суду надійшов від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зазначив, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 у зв`язку з відсутністю в останнього загального страхового стажу в належному розмірі. Відповідач-1 вважає, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058. Так, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Станом на дату звернення вік позивача становив 55 років, загальний страховий стаж складав 28 років 11 місяців 05 днів (в т.ч.: стаж роботи за Списком №2 20 років 07 місяців 10 днів). До загального страхового стажу роботи позивача не зараховано період роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дата наказу про звільнення виправлена та не завірена належним чином, а також відсутня інформація про даний період роботи в індивідуальних відомостях про застраховану особу, й зауважено, що для зарахування цього періоду необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи, видану на підставі первинних документів, а також не зараховано період навчання позивача на водія транспортних засобів згідно свідоцтва з огляду на відсутність інформації про присвоєння кваліфікації та форму навчання. Відповідач-1 зауважив, що для призначення пенсії за віком на пільгових умовах необхідна також наявність пільгового (спеціального) стажу роботи, підтвердженого у встановленому законом порядку. Відсутність однієї з вказаних умов не породжує виникнення права на призначення пенсії. Так, на думку відповідача-1, у позивача був відсутній загальний страховий стаж, визначений пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058, що стало підставою для прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. З огляду на викладене, відповідач-1 вважає, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.
17.05.2023 р. до суду надійшов від ГУ ПФУ у Львівській області відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зазначив, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 у зв`язку з відсутністю в останнього загального страхового стажу в належному розмірі. Відповідач-1 вважає, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058. Так, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Станом на дату звернення вік позивача становив 55 років, загальний страховий стаж складав 28 років 11 місяців 05 днів (в т.ч.: стаж роботи за Списком №2 20 років 07 місяців 10 днів). До загального страхового стажу роботи позивача не зараховано період роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дата наказу про звільнення виправлена та не завірена належним чином, а також відсутня інформація про даний період роботи в індивідуальних відомостях про застраховану особу, й зауважено, що для зарахування цього періоду необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи, видану на підставі первинних документів, а також не зараховано період навчання позивача на водія транспортних засобів згідно свідоцтва з огляду на відсутність інформації про присвоєння кваліфікації та форму навчання. Відповідач-1 зауважив, що для призначення пенсії за віком на пільгових умовах необхідна також наявність пільгового (спеціального) стажу роботи, підтвердженого у встановленому законом порядку. Відсутність однієї з вказаних умов не породжує виникнення права на призначення пенсії. Відповідач-2 зазначає, що у зв`язку з виправленням в трудовій книжці позивачу не було зараховано до страхового стажу період роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. при призначенні пенсії. Отже, на думку відповідача-2, у позивача був відсутній загальний страховий стаж, визначений пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058, що стало підставою для прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення, ГУ ПФУ у Львівській області діяло на підставі та в межах своїх повноважень, у спосіб, що передбачений приписами чинного законодавства України у сфері пенсійного забезпечення. Рішення про відмову в призначенні пенсії є законним, належним чином обґрунтованим та скасуванню не підлягає.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.03.2023 р. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, до якої додав документи на підтвердження трудового стажу, у тому числі пільгового, за Списком №2. На момент звернення позивачу виповнилось 55 повних років.
Так, за принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії за віком була розглянута ГУ ПФУ у Львівській області.
Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області №16 від 08.03.2023 р. позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

У вищезазначеному рішенні вказано, що вік ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на момент звернення із заявою від 01.03.2023 р. становив 55 років 08 місяців 04 дні.

Також у цьому рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становив 28 років 11 місяців 05 днів, а пільговий стаж: за Списком №2 20 років 11 місяців 05 днів.

За змістом оскаржуваного рішення ГУ ПФУ у Львівській області про відмову у призначенні пенсії до страхового стажу позивача не зараховано:

- період роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дата наказу про звільнення виправлена та не завірена належним чином, а також відсутня інформація про даний період роботи в індивідуальних відомостях про застраховану особу, й зауважено, що для зарахування цього періоду необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи, видану на підставі первинних документів;

- період навчання на водія транспортних засобів згідно свідоцтва, оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації та форму навчання.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням та позицією пенсійного органу, ОСОБА_1 звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до норм Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон №1788-XII).

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 р. (далі Закон №1058-IV) передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно частини 1 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

03.10.2017 р. Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII (далі - Закон №2148-VIII), що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 р. (далі - Закон №1058-ІV) розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини 2 статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII), право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість, згідно статті 13 Закону №1788-XII (в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 р. (далі - Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015 р., збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 55 років до 60 років.

Окрім того, цим Законом збільшено необхідний для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 стаж роботи чоловіків, а саме: «не менше 25 років» змінено на «не менше 30 років».

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення).

Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

Тобто на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для чоловіків після досягнення 55 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах та розмірі страхового стажу роботи, необхідному для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.. Перший з цих законів визначав страховий стаж у чоловіків на рівні «не менше 25 років», тоді як другий «не менше 30 років».

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.

Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 р. у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 р. за результатами апеляційного розгляду зразкової справи №360/3611/20, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (частина 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, вирішуючи питання про призначення пенсії позивачу відповідач-2 не застосував підхід, який був би найбільш сприятливим для останнього, а саме: не врахував висновки, викладені Конституційним Судом України в рішенні від 23.01.2020 р. №1-р/2020.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ у Львівській області за №16 від 08.03.2023 р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 без врахування рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 р. №1/-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача-1 зарахувати до загального страхового стажу позивача спірних періодів роботи та навчання останнього слід зазначити таке.

За змістом оскаржуваного рішення ГУ ПФУ у Львівській області про відмову у призначенні пенсії до страхового стажу позивача не зараховано:

- період роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дата наказу про звільнення виправлена та не завірена належним чином, а також відсутня інформація про даний період роботи в індивідуальних відомостях про застраховану особу, й зауважено, що для зарахування цього періоду необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи, видану на підставі первинних документів;

- період навчання на водія транспортних засобів згідно свідоцтва, оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації та форму навчання.

Як слідує зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , у період з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. позивач працював в Кооперативі «Світанок» на посаді водія Камазу (запис про прийняття позивача на роботу за №22, запис про звільнення позивача з роботи за №23).

Відповідно до п.2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 р., до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» №301 від 27.04.1993 р., відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Наведені положення дозволяють дійти висновку, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак такі порушення не можуть впливати на особисті права працівника.

Обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначення пенсії, у недоліках таких записів.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 р. по справі №677/277/17.

Верховного Суд у постанові від 17.07.2018 р. по справі №220/989/17 виклав правову позицію, згідно з якою підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не взято до уваги, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки.

Так, суд зазначає, що у трудовій книжці позивача наявні записи про відповідний трудовий стаж, зокрема за спірний період з відповідними відомостями.

При цьому, суд зауважує, що на наявній у матеріалах справи копії трудової книжки позивача відсутні ознаки виправлень та/або підчищень щодо дати наказу звільнення позивача з роботи в Кооперативі «Світанок».

Суд не погоджується з доводами пенсійного органу про те, що оскільки відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, суд наголошує, що пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р. передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.02.2020 р. по справі №307/3091/16-а, згідно з якою для надання документів на підтвердження наявного трудового стажу законодавцем встановлений алгоритм дій, що йдуть у певній послідовності. Зокрема, основним документом, що підтверджує трудовий стаж, визначено трудову книжку. За відсутності черговим елементом для підтвердження стажу виступають: дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За неможливості підтвердити наявний трудовий стаж будь-якими документами, законодавцем передбачено останній по черговості спосіб, а саме: встановлення трудового стажу на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Разом із заявою від 01.03.2023 р. позивачем також було подано до пенсійного органу його трудову книжку.

Достовірність відомостей трудової книжки позивача, зокрема, щодо спірного періоду роботи останнього, відповідачами не спростована.

Жодних обґрунтованих заперечень щодо зазначених в трудовій книжці записів в рамках спірного стажу пенсійними органами не наведено ані в оскаржуваному рішенні, ані у відзивах на позовну заяву.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 р. по справі №638/18467/15-а сформував правову позицію, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформления у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Натомість, відповідачем відмовлено позивачу в призначенні пенсії та зарахуванні спірного стажу без будь-яких перевірок документів та дооформлень.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що період роботи позивача в Кооперативі «Світанок» з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. на посаді водія автомобіля марки «Камаз» має бути зарахований до його страхового стажу, оскільки цей період підтверджуються відомостями трудової книжки.

Стосовно зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання останнього на водія транспортних засобів суд зазначає наступне.

На момент проходження позивачем курсів водіїв діяв Закон УРСР "Про народну освіту" від 01.10.1974 р. (далі Закон)

У відповідності до положень статті 47 Закону, для молоді, яка поступає на виробництво після закінчення загальноосвітньої школи, і для осіб, що працюють у народному господарстві і бажають здобути нову професію або підвищити кваліфікацію, організуються вечірні (змінні) професійно-технічні училища, а також курси, навчально-курсові комбінати та інші форми підготовки і підвищення кваліфікації безпосередньо на виробництві.

Частиною 4 статті 48 цього Закону визначено, що особам, які пройшли навчання з нової професії або підвищили кваліфікацію безпосередньо на виробництві і успішно склали кваліфікаційний екзамен, видається свідоцтво єдиної форми про здобуту спеціальність і присвоєний розряд, клас, категорію.

Відповідно до пункту "д" частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 8 Порядку №637 встановлено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Період навчання ОСОБА_1 на курсах водіїв транспортних засобів категорії «В» та «С» підтверджується записом трудової книжки останнього під номером 7 та наявною в матеріалах справи копією свідоцтва № НОМЕР_3 , виданого Криворізьким учбово-курсовим комбінатом Криворізького автотранспортного тресту, де вказано, що позивач навчався на курсах водія категорії «ВС» у період з 06.08.1986 р. по 09.12.1986 р.

Запис про навчання позивача на наведених вище курсах в трудовій книжці завірено підписом уповноваженої особи та печаткою підприємства.

Суд зауважує, що відповідні документи на підтвердження періоду навчання позивача (зокрема, трудова книжка та свідоцтво за № НОМЕР_3 ) надавалися до пенсійного органу разом із заявою від 01.03.2023 р., що підтверджується відомостями розписки-повідомлення про прийняття та реєстрацію заяви від 01.03.2023 р. та доданих до неї документів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачем-2 безпідставно не було зараховано до страхового стажу позивача вищевказаний період.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати спірні періоди роботи та навчання до його загального страхового стажу підлягають задоволенню шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. на посаді водія в кооперативі «Світанок» та періоду навчання на водія транспортних засобів категорії «В»-«С» з 06.08.1986 р. по 09.12.1986 р.

Одночасно із цим, суд вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з 01.03.2023 р. призначити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. №1-р/2020 та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати пільговий та страховий стаж позивача, суд дійшов висновку, що порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.03.2023 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 р. рішенні №1-р/2020, з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

Аналогічна правова позиція висловлена Третім апеляційний адміністративним судом у постановах від 13.10.2021 р. по справі №160/17081/20, від 12.11.2021 р. по справі №160/2493/21.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 КАС України).

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем-2, як суб`єктом владних повноважень рішення якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення та не спростовано доводи позивача в цій частині.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовну заяву задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області та ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: 536, 80 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, (, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м.Дніпро, 49094), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, вул. Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії №16 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.03.2023 р., яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 04.01.1994 р. по 24.12.2000 р. на посаді водія в кооперативі «Світанок» та період навчання позивача на водія транспортних засобів категорії «В»-«С» з 06.08.1986 р. по 09.12.1986 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.03.2023 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 р. рішенні №1-р/2020, з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 30.05.2023 р.

Суддя О.М. Неклеса