Справа № 560/5574/23
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/5574/23
РІШЕННЯ

іменем України

29 травня 2023 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Петричковича А.І. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кам`янець-Подільської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.04.2023 звернулась до суду з адміністративним позовом від 30.03.2023 в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати розпорядження Кам`янець-Подільського міського голови Посітка М.В. від 27.02.2023 №39-к про звільнення з ОСОБА_1 з посади директора Департаменту соціального захисту населення Кам`янець-Подільської міської ради з 28.02.2013 за угодою сторін; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту соціального захисту населення Кам`янець-Подільської міської ради з 01.03.2023; 3) стягнути з Кам`янець-Подільської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

У позові зазначає, що 12.05.2021 була переведена на посаду директора Департаменту соціального захисту населення Кам`янець-Подільської міської ради, відповідно до розпорядження Кам`янець-Подільського міського голови за №166-к від 11.05.2021. 27.02.2023 позивачку було звільнено з посади директора Департаменту соціального захисту населення Кам`янець-Подільської міської ради з 28.02.2023, згідно з розпорядженням №39-к від 27.02.2023 на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням від 19.12.2022, за угодою сторін, яке вважає протиправним. Позивачка, подаючи заяву про звільнення, вказала бажану дату звільнення 28.02.2023, і пояснює: "... проте не мав підстав для цього передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України і відповідно вказана дата не була погоджена відповідачем.". Пояснює, що фактичною датою звільнення позивачки мала бути - 03.01.2023, враховуючи двотижневий строк відпрацювання, чого відповідач не дотримався. Позивачка з 03.01.2023 звільнена не була і продовжила працювати на займаній посаді. Її заява від 19.12.2022 відповідачем не була розглянута, тому: "... на думку Позивача, остання втратила свою силу, і своїми діями, подальшою працею, Позивач підтвердив намір продовжувати роботу на займаній посаді і не вимагав звільнити його за раніше поданою заявою.". З 16.02.2023 по 28.03.2023 позивачка перебувала на лікарняному, і 28.03.2023 дізналась про звільнення оскаржуваним розпорядженням, що суперечить вимогам ст.40 КЗпП України, та порушує норму встановлену ст.5 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Того ж дня, 28.02.2023, позивачка підтвердила свій намір працювати подала відповідачу заяву про відкликання заяви про звільнення, яка врахована не була, і розпорядження про звільнення скасоване не було. Звертає увагу суду, що заява про звільнення від 19.12.2022 не була зареєстрована відповідачем до 27.02.2023, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит адвоката Ільчишина М.В. №03-22/23 від 22.03.2023. З дня звільнення до цього часу позивачка не працює (арк. спр.1-4).

Відповідно до ухвали від 07.04.2023, суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та витребував докази (арк. спр.18-19).

У Відзиві на позов за №1/02-25-355 від 25.04.2023 відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснює, що зі змісту заяви ОСОБА_1 нею визначена дата звільнення за власним бажанням, саме з 28.02.2023, що є волевиявленням позивачки на розірвання трудового договору у визначений та погоджений сторонами строк, що законно. Вважає, що позивачка подала заяву про відкликання заяви про звільнення через 55 днів після сплину двотижневого строку попередження про звільнення, тобто поза межами строку, визначеного статтею 38 КЗпП України. Щодо видання розпорядження про звільнення у період тимчасової непрацездатності позивачки (з 16.02.2023 по 28.03.2023) це не є порушенням порядку звільнення, оскільки таке обмеження стосується лише у випадках звільнення за ініціативою роботодавця, чого не було, адже звільнення відбулося за угодою сторін (арк. спр.43-48).

Відповідно до ухвали від 08.05.2023 суд повернув без розгляду клопотання позивачки та витребував докази в учасників розгляду (арк. спр.52-53).

Встановивши обставини (факти), якими сторони пояснюють вимоги та заперечення, оцінивши надані учасниками справи докази, враховуючи норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд робить наступні висновки.

Відповідно до записів копії Трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під №29 зроблено запис від 12.05.2021 про переведення на посаду директора Департаменту соціального захисту населення Кам`янець-Подільської міської ради, як така що зарахована до кадрового резерву та успішно пройшла стажування (арк. спр.5).

У зв`язку з неврахуванням думки про відтермінування скорочення працівників Департаменту соціального захисту населення Кам`янець-Подільської міської ради, позивачка у заяві від 19.12.2022, яка зареєстрована 27.02.2023 за №136, просить звільнити її з посади за власним бажанням 28 лютого 2023 року (арк. спр.11).

Відповідно до витягу з електронного реєстру листків непрацездатності щодо ОСОБА_1 , зокрема, вона хворіла з 16.02.2023 по 03.03.2023 (арк. спр.37-38).

Позивачка у заяві від 28.02.2023, яка зареєстрована 28.02.2023 за №539 повідомляє про відкликання її заяви від 19.12.2022 про звільнення з посади за власним бажанням (арк. спр.12).

Отже, позивачка під час хвороби 28.02.2023 змінила своє рішення про звільнення за власним бажанням 28.02.2023, відповідно до заяви від 19.12.2022, про що подала відповідну заяву про відкликання цієї заяви, заявою від 28.02.2023.

При цьому, ОСОБА_1 звільнено з посади розпорядженням міського голови за №39-к від 27.02.2023 з 28.02.2023 за угодою сторін (арк. спр. 10) у період її хвороби.

У письмовому поясненні позивачки від 12.05.2023 констатовано: "28 лютого 2023 року з моменту коли мені стало відомо про намір розглянути мою заяву про звільнення я подала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням з 28 лютого 2023 року міському голові, однак він відмовився її приймати обгрунтовуючи тим, що посаду на якій я ще перебуваю він обіцяв іншій людині і йому немає як йому відмовити.". Із оскаржуваним розпорядженням позивачка ознайомилась 15.03.2023 коли отримала на пошті рекомендований лист (арк. спр.57-58).

Відповідно до Протоколу організаційного відділу Кам`янець-Подільської міської ради від 28.02.2023, 17 год. 10 хв. складеного про те, що у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному їй на вайбер направлено повідомлення, зокрема, розпорядження міського голови №39-к від 27.02.2023 про її звільнення (арк. спр.81).

Отже, позивачка заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням 28.02.2023 написала після того як дізналась про задоволення її заяви від 19.02.2022, що пояснила суду у письмовому поясненні від 12.05.2023. Відтак, позивачка після реалізації її заяви щодо звільнення 28.02.2023 розпорядженням міського голови №39-к від 27.02.2023 про звільнення за угодою сторін з 28.02.2023 під час її хвороби та ознайомлення з цим розпорядженням 13.03.2023, прийняла рішення про відкликання її заяви від 19.12.2022. Тобто, фактично підставою відкликання заяви від 19.12.2022 про звільнення 28.02.2023, стало прийняте 27.02.2023 рішення про її задоволення.

Згідно з Довідкою про доходи за №4291 від 20.04.2023 середньоденна зарплата директора Департаменту соціального захисту населення Кам`янець-Подільської міської ради Настини В.І. складала - 1350 гривень, а середньомісячна - 26444,97 гривень (арк. спр.26).

Статтею 20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України.

Відповідно до п.20 ч.4 ст.42 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні", сільський, селищний, міський голова: видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Частиною 1 ст.21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

Також, за загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам, запропонованим працівником.

Суд звертає увагу, що лише за дотримання наведених умов може йти мова про досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України). При цьому саме строк звільнення, запропонований працівником, та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної - звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 2-а тижні (стаття 38 КЗпП України).

Виходячи зі змісту поняття «угода сторін» в контексті припинення трудового договору, суд зазначає, що відповідна угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Отже, якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, останній не має права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) і працівника. Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №540/1615/19.

У цій справі угода про припинення трудового договору була оформлена заявою ОСОБА_1 від 19.12.2022, написаною власноручно із зазначенням конкретної дати звільнення - 28.02.2023 на якій є резолюція "В розпорядження за згодою сторін 27.02.2023", що свідчить про домовленість роботодавця та працівника про припинення трудових відносин, саме з 28.02.2023, що і було реалізовано відповідачем розпорядженням міського голови №39-к від 27.02.2023. Відтак, це розпорядження не порушує прав позивача та законодавство, що не спростовується зміною рішення позивачки, після того, як їй 28.02.2023 стало відомо про прийняте відповідачем рішення - 27.02.2022 про звільнення за угодою сторін. Тобто, після реалізації угоди сторін 27.02.2023 про розірвання трудового договору у погоджену дату - 28.02.2023, позивачка заперечила ( змінила своє рішення) цю угоду, коли пройшло більше 2-х місяців з часу її досягнення (з 19.12.2022 до 28.02.2023), і з підстави незгоди з цим рішенням, чому суд дає критичну оцінку. При цьому, також потрібно враховувати, що припинення служби за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від службовця органу місцевого самоврядування, ні від суб`єкта владних повноважень, а день закінчення служби визначається сторонами виключно за взаємною згодою, тому не застосовується ст.38 КЗпП України. Ці висновки суду не спростовують реєстрація заяви від 19.12.2022 тільки 27.02.2023, так як судом встановлено факт звільнення за угодою сторін, яка фактично мала місце, а не за власним бажанням, як помилково вважає позивачка.

Щодо звільнення позивачки у період її тимчасової непрацездатності потрібно враховувати, що її звільнено за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (угода сторін), коли заборона на звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці поширюється на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (ст.40 КЗпП України), чого не має у цьому випадку.

Друга і третя позовні вимоги є похідними від першої, відтак немає підстав для їх задоволення, а саме про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням встановлених і описаних вище обставин.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, з урахуванням позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 21.10.2021 по справі №540/1615/19 (адміністративне провадження №К/9901/13141/20), суд робить висновок, що ОСОБА_1 не довела позовні вимоги, так як суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову не порушив прав та законодавство при звільненні позивачки оскаржуваним розпорядженням міського голови №39-к від 27.02.2023 про звільнення із займаної посади за згодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України), що підтверджено доказами, які перевірено судом, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 від 30.03.2023 залишити без задоволення.

Судові витрати, які визначені ст. 132 КАС України і підлягають розподілу, відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 29 травня 2023 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Кам`янець-Подільська міська рада (Майдан Відродження, 1,Кам`янець-Подільський,Хмельницька область,32300 , код ЄДРПОУ - 26571846)
Головуючий суддя А.І. Петричкович