Справа № 460/37507/22
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/37507/22 пров. № А/857/4892/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року, ухвалене суддею Нор У.М. у м. Рівне за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 460/37507/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира військової частини, за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невиконання пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», при нарахуванні грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію у відсотках, визначених у наказах командира військової частини НОМЕР_1 , за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням вже виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 , відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виплатив позивачу надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яка передбачена пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», на яку позивач має право. Це призвело до зменшення грошового забезпечення, в тому числі розміру премії. Також суд зазначив, що така бездіяльність відповідача є підставою для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що виплата спірної надбавки здійснювалася в межах бюджетних асигнувань на ці цілі. Крім того, позивач проходив військову службу у військовій частині, яка підпорядковувалась Головному управлінню розвідки Міністерства оборони України. Натомість, фінансування розвідувальних органів у спірний період здійснювалось за рахунок коштів, передбачених окремим рядком у Державному бюджеті Україні та суттєво відрізнялось між видатками на Збройні Сили України та Головне управління розвідки Міністерства оборони України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2013 року № 11, позивач з 16.01.2013 року виключений із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

14.09.2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання довідки про розмір його грошового забезпечення, виплаченого за період з 01 січня 1998 року по 30 листопада 2008 року, з зазначенням у них сум основних та додаткових видів грошового забезпечення.

На вказану заяву відповідач надав позивачу витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1998-2008 роки.

На основі цих відомостей позивач встановив невиконання відповідачем вимоги пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», щодо виплати з 1 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), тому звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Указ № 173/2002), установлено військовослужбовцям рядового. сержантського і старшинського складу, прапорщикам і мічманам, військово-службовцям молодшого і старшого офіцерського складу (крім військовослужбовців Служби безпеки України. Управління державної охорони України та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), а військовослужбовцям вищого офіцерського складу - у розмірі 50 відсотків. Виплату цієї надбавки визначено здійснювати з 01 січня 2003 року.

З 01 січня 2008 року Указом Президента України від 18 грудня 2007 року № 1234/2007 «Про внесення змін до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Указ Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким було передбачено виплату вказаної вище надбавки.

Отже, позивач, як військовослужбовець за контрактом, мав право на надбавку, визначену п. 1 Указу № 173/2002, за період з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року.

Водночас позивач стверджує, що вказану надбавку за період з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року відповідач позивачу не виплачував.

Апеляційний суд, дослідивши витяги із картки особового рахунку військовослужбовця, встановив те, що спірна надбавка позивачу у вказаний період не нараховувалась та не виплачувалася.

Отже, відповідач допустив протиправну бездіяльність оскільки не нарахував та не виплатив позивачу надбавку, визначену п. 1 Указу № 173/2002, за період з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року, а тому має відповідний обов`язок нарахувати та виплатити позивачу вказану надбавку.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаних правовідносинах права позивача порушені внаслідок того, що відповідач заперечував право позивача на отримання надбавки, визначеної п. 1 Указу № 173/2002, за період з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року.

У той же час, питання що стосуються порядку нарахування (визначення розміру) спірної надбавки відповідачем не вирішувались.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що вимога позивача зобов`язати відповідача нарахувати нарахувати позивачу надбавку, передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002у в конкретному розмірі та виплатити її є передчасною.

Апеляційний суд не має підстав вважати, що, при нарахуванні вищевказаної надбавки, відповідач не вірно визначить її розмір, чи не виплачуватиме таку надбавку.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках визначених у наказах командира військової частини за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що в межах даної позовної вимоги позивач не визначив якими саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його право, на отримання премії та не обрав жодного із вихначених ч. 1 ст. 5 КАС України способу його захисту.

Апеляційний суд наділений повноваженнями зобов`язати відповідача вчинити певні дії, виключно, у випадку встановлення протиправної бездіяльнотсі відповідача.

Враховуючи те, що позивач не вказує на протиправну бездіяльність відповідача, суд не знаходить правових підстав для зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме виплатити позивачу премію.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що порядок преміювання військовослужбовців у спірний період регулювався Положенням про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, яке затверджене наказом Міністра оборони України 05.03.2001 року № 75 (далі Положення № 75).

Відповідно до пункту 34 Положення № 75, преміювання здійснюється в межах фонду преміювання, створеного в розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення,

затвердженого для військової частини в кошторисі, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

Виплата премій здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період.

Розмір премій визначається наказом командира військової частини (командирам військових частин - наказами вищих командирів/начальників).

У матеріалах справи немає доказів про те, що відповідач порушив право позивача на належний розмір премії, а тому у задоволенні позовної вимоги про виплату премії необхідно відмовити.

Що стосується виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати доходу, то апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) передбачено те, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За змістом статті 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 4 даного Закону, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктами 2, 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19.

Оскільки відповідач не виплатив суму нарахованого доходу, згідно із цим судовим рішенням, то немає підстав зобов`язувати відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів через порушення строків його виплати.

Немає підстав і для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки немає доказів про те, що відповідач, при виплаті надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років), порушить право позивача на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Зважаючи на наведені міркування апеляційний суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надбавку, передбачену пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

У задоволенні інших позовних вимог необхідно відмовити

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на наведені вище міркування, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надбавку, яка передбачена пунктом 1 Указу № 173/2002, в конкретному розмірі та порядку, виплатити премію, компенсацію втрати частини доходів та компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення в цій частині з порушенням норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надбавку, яка передбачена пунктом 1 Указу № 173/2002 в конкретному розмірі та порядку, виплатити премію, компенсацію втрати частини доходів та компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову в цій частині.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу надбавки, яка передбачена пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року та зобов`язати відповідача вчинити відповідні дії.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними та такими, що не спростовують цих висновків суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 460/37507/22 залишити без змін в частині:

- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , щодо невиконання пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», при нарахуванні грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

-зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку, передбачену пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

У іншій частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 460/37507/22 скасувати та прийняти в цій частині постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 24.05.2023 року