Справа № 420/5155/23
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5155/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого по справі судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження в м. Одеса адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за результатом розгляду якого позивач просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №4231 від 28.08.2020 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що мав намір отримати дозвіл на імміграцію, оскільки, одружений на громадянці України із 01.06.1991 року, згідно свідоцтва про шлюб та має сина громадянина України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження від 04,12.2015 року. Рішення відповідача, на переконання позивача, є протиправним, незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи та законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах. Позивач наполягає, що він завжди правомірно проходив паспортний контроль і надав прикордонникам свій паспорт для перевірки, усі штампи проставлені в паспорті. Про який саме заїзд/виїзд, якого немає у реєстрі позивачу відповідач не повідомив. Позивачу взагалі невідомо, чому прикордонниками не було занесено до електронного реєстру дані про те, що він перетнув кордон із Україною. Позивач позбавлений можливості отримати дозвіл на імміграцію через чиюсь помилку. Позивач наполягає на тому, що саме прикордонником 04.08.2019 року було проставлено штамп про перетин ним кордону із Україною, таким чином, позивач жодним чином не міг перевірити, чи було проставлено таку ж відмітку у електронний реєстр, зі свого боку позивач виконав усі вимоги прикордонної служби, законно заїхав/виїхав на територію України, а занесення відомостей до електронного реєстру не входить до зони відповідальності позивача.

Ухвалою суду від 20.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, згідно з якими, ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний позов та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач зазначив, що на момент звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію позивач перебував на території України з порушенням дозволеного строку перебування, що намагався приховати надавши про себе свідомо неправдиві відомості. Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи. Враховуючи викладене, на момент подачі заяви-анкети про надання дозволу на імміграцію в ОСОБА_4 надав про себе свідомо неправдиві відомості та порушив законодавство України з питань перебування на території України іноземців та осіб без громадянства. Враховуючи викладене, рішення від 28.08.2020 №423 ГУ ДМС в Одеській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 прийнято у відповідності із чинним законодавством України. Таким чином, вбачається ряд порушень Закону України «Про імміграцію» та відсутність у позивача підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

У відповіді на відзив позивач заперечує щодо наведених відповідачем доводів та зазначає, що наведене відповідачем у відзиві не спростовує фактичного порушення відповідачем прав позивача та обставин протиправності дій відповідача наведених у позові.

Суд, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 є громадянином Республіки Молдова, що підтверджується паспортом громадянина Республіки Молдова від 21.08.2019 року (дійсний до 21.08.2029 року).

ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_1 з 01.06.1991 року одружений з ОСОБА_5 , яка є громадянкою України відповідно до паспортного документу серії НОМЕР_2 видного 30.09.2010 року Березівським РМ ГУМВС України в Одеській області.

Подружжя має дітей, сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження від 04.12.2015 року.

31.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Розглянувши матеріали клопотання громадянина Молдови, щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_7 , зроблено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У висновку зазначено, що Громадянин Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Молдови, звернувся з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з тим, що перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 видано міським відділом РАЦС м. Тирасполь 01.06.1991) м. Тирасполь є столицею самопроголошеної невизнаної держави Придністровської Молдавської Республікою (ПМР), видача та оформлення внутрішніх документів, які видані нею не мають юридичної сили та не визнаються суб`єктами міжнародного права. Додатково зазначено, що відповідно за обліками Інтегрованої міжвідомчої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», зазначений-іноземець здійснив виїзд з території України 16.08.2019, проте надав паспортний документ НОМЕР_4 вид. 07.09.2009 терміном дії до 07.09.2019 в якому проставлена відмітка про в`їзд на територію України 04.08.2019, який за обліками « ОСОБА_9 » не значиться. Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

З вказаних підставі у висновку зазначено про відмову у наданні дозволу на імміграцію гр. Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

28.08.2020 року, відділом з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянств Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №4231 від 28.08.2020 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Позивач вважає вказане рішення протиправним.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Згідно ст..2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, що діяла у спірний період).

Відповідно до положень ст.1 Закону №2491-ІІІ імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Приписами статті 9 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Положеннями пункту 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України «Про імміграцію». Так, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд встановив, що оскаржуване рішення №4231 від 28.08.2020 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , прийнято на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» (дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи).

Разом з тим, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

А ні з оскаржуваного рішення, а ні з висновку не вбачається, які саме неправдиві відомості або підроблені документи були надані позивачем під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, посилання у висновку, як на підставі відмови, що свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 видано міським відділом РАЦС м. Тирасполь 01.06.1991, а м. Тирасполь є столицею самопроголошеної невизнаної держави Придністровської Молдавської Республікою (ПМР) і видача та оформлення внутрішніх документів, які видані нею не мають юридичної сили та не визнаються суб`єктами міжнародного права не є доказом того, що позивач у заяві повідомив неправдиві відомості чи подав підроблені документи. Вказаний факт не охоплюється приписами п. 4 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».

Також, суд вважає безпідставною додатково зазначену у висновку інформацію, як підставу відмови у наданні дозволу на імміграцію те, що відповідно за обліками Інтегрованої міжвідомчої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», позивач здійснив виїзд з території України 16.08.2019, проте надав паспортний документ НОМЕР_4 вид. 07.09.2009 терміном дії до 07.09.2019 в якому проставлена відмітка про в`їзд на територію України 04.08.2019, який за обліками «Аркан» не значиться.

Дану інформацію не можна визнати як передбачену п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» підставу для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну зокрема трактувати як зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

У відзиві на позв відповідачем зазначено, що на момент звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію позивач перебував на території України з порушенням дозволеного строку перебування, що намагався приховати надавши про себе свідомо неправдиві відомості.

Суд зазначає, що дана обставина не покладена в основу рішення, яким позивачу у наданні дозволу на імміграцію.

Крім того, зазначена обставина є підставою для адміністративної відповідальності позивача, а не підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути обґрунтованими, із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а також відповідати принципу правової визначеності.

Оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду заяви позивача про отримання дозволу на імміграцію в Україні, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», не містить.

Спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на п.4 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю.

Більш того, суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України «Про імміграцію» та Порядком №1983.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про наявність підстав для визнання протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області №4231 від 28.08.2020 року відмову у наданні дозволу на імміграцію в ОСОБА_4 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд зазначає про наступне.

Підпунктом 3 частини 1 статті 6 Закону № 2491-ІІІ регламентовано, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Отже, суд наголошує, що саме до дискреційних повноважень ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 року у справі № 826/16079/18.

Таким чином, суд робить висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію, з урахуванням висновків, які викладені у цьому рішенні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 255,257- 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №4231 від 28.08.2020 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_10 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

У задоволені іншої частини позову відмовити.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014. м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 29.05.2023 року.

Суддя Н.В. Бжассо