Справа № 160/17968/22
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 травня 2023 року м.Дніпросправа № 160/17968/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі № 160/17968/22 (суддя Дєєв М.В., справа розгляну в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошового забезпечення за період проходження військової служби, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» (далі - відповідач) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за період проходження військової служби, а саме: з 01.09.2021 року по 18.07.2022 року;

- стягнути з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за період проходження військової служби, а саме: з 01.09.2021 року по 18.07.2022 року у розмірі 77 278 гривень 63 копійки;

- стягнути з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» на користь ОСОБА_1 відшкодування за завдану моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Так, судом:

- визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за період проходження військової служби, а саме: з 01.09.2021 року по 18.07.2022 року;

- стягнено з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за період проходження військової служби, а саме: з 01.09.2021 року по 18.07.2022 року у сумі 76 153,22 грн..

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу. У скарзі просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року в частині відмови у стягненні завданої моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень. Крім того, просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 120 грн..

В апеляційній скарзі вказує, що позивачем були наведені належні обґрунтування завданої моральної шкоди з боку відповідача.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві відповідач просить скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін. Наполягає, що жодних протиправних дій по відношенню до позивача відповідач не вчиняв, в спірному випадку відсутні вина відповідача.

Апеляційний розгляд справи здійснено за правилами ст. 311 КАС України, в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника установи Дніпропетровської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№89) № 39/ОС від 30 вересня 2015 року «Про особовий склад» ОСОБА_1 призначено із випробувальним терміном 6 місяців, на посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, закріпивши за ним наставника лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_2 (Д-009580), чергового помічника начальника установи, терміном 1 рік, з 01 жовтня 2015 року.

Наказом начальника Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» від 24 квітня 2019 року № 74/ОС-19 керуючись, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (зі змінами), старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, увільнено від виконання службових обов`язків на час проходження строкової військової служби під час особливого періоду, з 24 квітня 2019 року, що підтверджується копією відповідного наказу, наявною у даній адміністративній справі.

24.07.2019 року між Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України полковника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , солдатом, помічником гранатометника 2-го відділення 2 -го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.

Факт призову позивача на строкову військову службу та проходження військової служби підтверджується також копією військового квитка серії НОМЕР_2 виданого 24 квітня 2019 року Магдалинівським військовим комісаріатом Дніпропетровської області та контрактом про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу, та відповідачем не заперечується.

Грошове забезпечення (середній заробіток) ОСОБА_1 , під час проходження позивачем строкової військової служби, з 01.09.2021 року по 18.07.2022 року не нараховувалось.

Вказаний спір виник у зв`язку з незгодою позивача з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.3 ст.119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення) за період проходження військової служби з 01.09.2021 року по 18.07.2022 року, у зв`язку з чим позивач просить відновити його права шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та стягнути з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за період проходження військової служби з 01.09.2021 року по 18.07.2022 року у розмірі 77278,63 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 100 000 грн., суд вказав, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).

За приписами пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач має довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі, в тому числі, встановлений статтею 78 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.11.2019 року по справі № 818/1430/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, що виходячи зі змісту наведених правових приписів, зумовлює відсутність підстав для стягнення останньої з відповідача.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення в оскарженій частині.

Оскільки апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі № 160/17968/22 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак