Справа № 120/1687/23
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 травня 2023 р. Справа № 120/1687/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- Визнати протиправним та скасувати наказ про припинення нарахування і виплату середнього заробітку на час призову на військову службу з 19.07.2022 ОСОБА_1 ;

- Визнати протиправними дії Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області щодо припинення нарахування і виплати середнього заробітку на час призову на військову службу з 19.07.2022 ОСОБА_1 ;

- Зобовязати Яришівську сільську раду Могилів-Подільського району Вінницької області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 середній заробіток в Хоньковецькому ліцеї Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області з 19.02.2022 та продовжувати виплату до завершення ним проходження військової служби.

Позов обґрунтовує тим, що позивач працює вчителем фізичної культури у Хоньковецькому ліцеї Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області та був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією.

Вказує, що у зв`язку із змінами, внесеними до ч. 3 ст. 119 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352, наказом припинено нарахування і виплату позивачу середнього заробітку на час мобілізації.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно зупинив нарахування йому середнього заробітку, тому звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 27.02.2023 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

22.03.2023 відповідач подав відзив на позов, у якому просить в його задоволенні відмовити. Зазначає, що припинення нарахування та виплати середньо заробітку з 19 липня 2022 року обумовлено набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX (далі Закон України №2352-ІХ), який прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень, тому за позивачем зберігалось право на отримання середнього заробітку лише до 18.07.2022.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до довідки від 25.02.2022 №01-17/13 позивач працює вчителем Хоньковецької середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Могилів-Подільського району Вінницької області.

Згідно наказу Яришівської сільської ради від 09.03.2022 №8-К позивача увільнено від виконання посадових обов`язків вчителя фізичної культури з 25.02.2022 у зв`язку з призовом на військову службу за призовом під час мобілізації на строк до його закінчення або до дня його фактичного звільнення, зберігши за ним місце роботи, посаду та середній заробіток(відповідно до ст. 119 КЗпП).

У відповіді від 04.01.2023 №01/01-17 відділ освіти, культури, туризму, молоді та спорту Яришівської сільської ради щодо надання інформації по якій причині з 19.07.2022 причині припинилися нарахування ОСОБА_1 виплата середньомісячного заробітку вказав, що у зв`язку із змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» було припинено з 19.07.2022 нарахування і виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , який працює вчителем фізичної культури у Хоньковецькому ліцеї Яришівської сільської ради Могилів- Подільського району Вінницької області і згідно наказу від 26.02.2022 №32 начальника Могилів-Подільського РТЦК та соціальної підтримки, мобілізований. Даним Законом України від 01.07.2022 №2352-IX задекларовано, що за роботодавцем залишено обов`язок щодо збереження лише місця роботи і посади (ч.3 ст.119 КЗпПУ). Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".) Зберігати середній заробіток за такими працівниками, які перебувають на військовій службі (мобілізовані, контрактники, строковики) з 19.07.2022 не потрібно.

Уважаючи такі дії та рішення протиправними позивач звернувся з цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до частин 1 3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 цього Закону встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону України № 2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно частини 2 статті 39 Закону України № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною 1 статті 53 і частиною 2 статті 57 Закону України «Про освіту», частиною 2 статті 44, частиною 1 статті 54 і частиною 3 статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною 2 статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Так, частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній до 18 липня 2022 року включно, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У подальшому, Законом України № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни у частину 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, починаючи з 19 липня 2022 року не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в частині 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

Надаючи правову оцінку таким змінам, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також у рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України зауважив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У абзацах 4, 5 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019 зазначено, що за змістом частини 1 статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Окрім того, у рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № № 5-р/2018 також зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац 3 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

У пункті 2.3 цього ж рішення Суд сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

З урахуванням викладеного, а також з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України №2352-ІХ, роботодавець, на переконання суду, вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності цим Законом.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією, викладеною у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2023 у справі №240/25793/22.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на лист Міністерства економіки України від 21 серпня 2022 року, адже у самому ж листі зазначено, що листи міністерств не є нормативно-правовими актами, вони мають інформаційно-рекомендаційний характер.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Суд звертає увагу, що позивач в одній із вимог просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплачувати йому середній заробіток з 19.02.2022 та продовжувати виплату до завершення проходження військової служби, натомість суд вважає, що позивачем помилково зазначено дату 19.02.2022, адже виплата середнього заробітку припинена з 19.07.2022.

Беручи до уваги вище викладене, суд дійшов висновку про те, що дії Яришівської сільської ради щодо припинення нарахування і виплати середнього заробітку на час призову на військову службу з 19.07.2022 ОСОБА_1 є правомірними.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає їх недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Яришівська сільська рада Могилів-Подільського району Вінницької області (вул. Головна, буд. 19, с. Яришів, Могилів-Подільський район, Вінницька область, 24024).

Суддя Віятик Наталія Володимирівна