Справа № 140/4534/23
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2023-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року ЛуцькСправа № 140/4534/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинської області, відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.03.2023, просить: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 01.02.2023 №ПС44 про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати ГУ ПФУ у Волинської області призначити і виплачувати пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до його страхового стажу періоди роботи в Державному комунальному підприємстві «Олевський щебеневий завод» з 22.09.1988 по 10.05.1990, з 08.06.1992 по 17.06.1997 (згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.01.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинської області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 01.02.2023 №ПС44 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 (далі - Закон №1058-ІV) зі зниженням пенсійного віку згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII) через відсутність необхідного страхового стажу та недосягнення пенсійного віку. Так, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 періоди роботи з 22.09.1988 по 10.05.1990 та з 08.06.1992 по 17.06.1997, оскільки датою заповнення трудової книжки значиться 05.05.2003.

Позивач вважає таке рішення протиправним, незаконним і таким, що порушує його право на призначення та отримання пенсії, з огляду на таке.

Зазначає, що він проживав у смт. Діброва Олевського району Житомирської області з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) по 08.05.1990 та з 02.06.1992 по 27.03.2003, що підтверджується довідкою Олевської міської ради Житомирської області від 18.11.2021 № 942, і є громадянином України, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2); наявне у нього посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та вищевказана довідка органу місцевого самоврядування підтверджує факт його проживання безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 не менше двох років (а саме 4 роки), та проживання з 02.06.1992 по 27.03.2003 (тобто 11 років), що надає йому право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII на 9 років. Оскільки йому на момент звернення із заявою про призначення пенсії виповнилося 51 рік, а тому вважає, що він має право на призначення пенсії, оскільки відноситься до категорії осіб, яким зменшено пенсійний вік на 9 років.

Щодо наявності страхового стажу, то зазначає, що 22.09.1988 він був прийнятий на роботу в Державне комунальне підприємство «Олевський щебневий завод» (далі - ДКП «Олевський щебневий завод»), де пропрацював по 10.05.1990 і був звільнений, а згодом 08.06.1992 знову влаштувався на роботу у вказане підприємство на роботу і пропрацював по 17.06.1997. Зауважує, що первинна його трудова була знищена внаслідок пожежі на ДКП «Олевський щебневий завод», тому у 2003 році йому роботодавцем була видана нова (відновлена) трудова книжка НОМЕР_1 , в яку було внесено його періоди роботи в цьому підприємстві; через ці обставини, датою заповнення трудової книжки вказано 05.05.2003. У свою чергу, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок несе керівник підприємства. Відтак втрата старої трудової книжки внаслідок пожежі, заведення нової та заповнення її 05.05.2003 уповноваженим працівником ДКП «Олевський щебневий завод» є відповідальністю цього підприємства, його керівника та уповноваженої особи на ведення трудових книжок, а не працівника, та не може бути підставою для відмови в зарахуванні трудового стажу та призначенні пенсії. Водночас записи про періоди роботи позивача у ДКП «Олевський щебневий завод», які не зараховані ГУ ПФУ у Харківській області до його страхового стажу, у трудовій книжці НОМЕР_1 викладені з достатньою повнотою та чіткістю, з покликанням на номери та дати кадрових наказів, у трудовій книжці проставлена печатка підприємства. Тому, вважає, що такі записи є достатніми, належними і такими, які дійсно підтверджують трудову діяльність позивача у спірні періоди.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 не погодився із заявленими позовними вимоги. В обґрунтування цієї позиції зазначив, що рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 01.02.2023 №44 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно Закону №796-XII у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Законом №1058-ІV. Так, за результатами розгляду поданої позивачем заяви та доданих документів до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 з 22.09.1988 по 10.05.1990 та з 08.06.1992 по 17.06.1997, оскільки дата її заповнення 05.05.2003, що є порушенням до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58). Загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 16 років 08 місяців 16 днів. З урахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування цієї позиції зазначив, що згідно пункту 2 статті 55 Закону №796-XII потерпілі зони безумовного обов`язкового відселення, мають право на зниження пенсійного віку на 8 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Законом №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, а саме: не менше 22 років. Так, було встановлено, що вік позивача - 51 рік; страховий стаж - 16 років 08 місяців 16 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача згідно із записами в трудовій книжці НОМЕР_1 з 22.09.1988 по 10.05.1990, з 08.06.1992 по 17.06.1997, оскільки дата її заповнення - 05.05.2003, що є порушенням Інструкції №58. З огляду на наведене, прийнято рішення відмовити позивачу в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону №796-XII, у зв`язку з відсутністю страхового стажу та пенсійного віку у позивача. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина, який постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (категорія 2), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 19.06.1998 Житомирською облдержадміністрацією.

23.01.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області (за місцем свого проживання) із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Вказана заява позивача за принципом екстериторіальності надійшла для розгляду до ГУ ПФУ в Харківській області та рішенням якого від 01.02.2023 №ПС44 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV зі зниженням пенсійного віку згідно із Законом №796-XII у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV, та як такому, що не досяг пенсійного віку. При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що вік заявника 51 рік 0 місяців 02 дні; згідно пункту 2 статті 55 Закону №796-XII потерпілі зони безумовного обов`язкового відселення, мають право на зниження пенсійного віку на 8 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Законом №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, а саме: не менше 22 років; страховий стаж - 16 років 08 місяців 16 днів; до страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача згідно із записами в трудовій книжці НОМЕР_1 з 22.09.1988 по 10.05.1990, з 08.06.1992 по 17.06.1997, оскільки дата її заповнення - 05.05.2003, що є порушенням Інструкції №58.

Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначено статтею 55 Закону №796-ХІІ. Згідно з частиною третьою цієї статті призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

За умовами частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Водночас частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ встановлено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи - особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, зменшення пенсійного віку становить 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років (абзац четвертий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).

Виходячи із змісту суспільних правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986.

За змістом примітки до абзацу четвертого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить на користь того, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Отже, норми спеціального закону - Закону №796-XII застосовуються субсидіарно із нормами загального закону Закону №1058-ІV, доповнюють і конкретизують їх.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, зі мінами).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацами шостим, сьомим підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, є: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Як визначено статтею 9 Закону №796-ХІІ, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.

Приписами пункту 2 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

Статтею 15 Закону №796-ХІІ обумовлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

У свою чергу частиною третьою статті 65 Закону №796-XII обумовлено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

В пункті 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 (далі Порядок №551), уточняється, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) та особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 2) серії Б сірого кольору.

Як зазначено у пункті 11 Порядку №551, посвідчення видаються уповноваженими органами за зареєстрованим або фактичним місцем проживання особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії). Посвідчення видаються, зокрема: потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) та особам, які постійно проживали в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення, - на підставі довідки, виданої Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями (додатки 3 і 4).

Отже, із системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 не менше двох років. Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом в постановах в постановах від 21.11.2006 у справі № 21-1048во06, від 04.09.2015 у справі №690/23/15-а, Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17, від 17.05.2021 №336/6218/16-а.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 встановлено статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 2), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 19.06.1998 Житомирською облдержадміністрацією.

З урахуванням приписів частини другої статті 14 Закону №796-XII такий документ є підтвердженням того, що позивач постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення, не менше строку, необхідного для набуття особою такого статусу. Факт проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення перевірявся відповідною комісією при видачі йому відповідного посвідчення.

Отже, наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 2) дає позивачу право на зменшення пенсійного віку з урахуванням норм Закону №796-XII.

Довідкою Олевської міської ради Житомирської області від 18.11.2021 № 942, яка надавалась позивачем разом із заявою про призначення пенсії, підтверджено те, що ОСОБА_1 постійно проживав та був зареєстрований в смт. Діброва Олевського району Житомирської області з моменту аварії (26.04.1986) по 08.05.1990 та з 02.06.1992 по 27.03.2003.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» смт. Діброва Олевського району Житомирської області включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧAEC, і віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

В оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Харківській області від 01.02.2023 №ПС44 зазначено, що підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV зі зниженням пенсійного віку згідно із Законом №796-XII стало, зокрема, те, що позивач не досяг пенсійного віку. При цьому, зі змісту вказаного рішення слідує, що вік заявника (позивача) 51 рік 0 місяців 02 дні, а згідно пункту 2 статті 55 Закону №796-XII потерпілі зони безумовного обов`язкового відселення, мають право на зниження пенсійного віку на 8 років.

Суд критично оцінює такі доводи відповідача-2, з огляду на те, що абзацом четвертим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, зменшення пенсійного віку становить 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років. Тобто, максимальне зменшення пенсійного віку для таких осіб є саме 9 років, а не 8 років.

У свою чергу, оскільки позивач з моменту аварії на ЧАЕС (тобто, 26.04.1986) проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджується відповідною довідкою, тому має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 4 роки.

Також факт постійного проживання ОСОБА_1 в смт. Діброва Олевського району Житомирської області (тобто, у зоні безумовного (обов`язкового) відселення) з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) та не менше 2 років станом на 01.01.1993 (з 26.04.1986 по 08.05.1990) та з 02.06.1992 по 27.03.2003 дає йому право на зменшення пенсійного віку на 9 років (максимальний).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.01.2023 звернувся із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, тобто у віці 51 рік, тому суд приходить до висновку, що позивач досяг пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 Закону №1058-IV з урахуванням норм статті 55 Закону №796-ХІІ (60 років 9 років (зменшення пенсійного віку) =51).

З урахуванням наведеного доводи відповідачів про недосягнення позивачем пенсійного віку є безпідставними.

Другою підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV зі зниженням пенсійного віку згідно із Законом №796-XII згідно оскаржуваного рішення, є відсутність необхідного у нього страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV.

Як зазначалось вище, частиною першою статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Отже, для осіб, які набули право на зменшення пенсійного віку на 9 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII, а саме - після досягнення 51-річного віку, у 2023 необхідний страховий стаж для призначення такої пенсії становить не менше 21 років (стаж, передбачений статтею 26 Закону №1058-IV (30), зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку (9)).

В оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Харківській області від 01.02.2023 №ПС44 зазначено: страховий стаж заявника - 16 років 08 місяців 16 днів; до страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача згідно із записами в трудовій книжці НОМЕР_1 з 22.09.1988 по 10.05.1990, з 08.06.1992 по 17.06.1997, оскільки дата її заповнення - 05.05.2003, що є порушенням Інструкції №58.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частини другої вказаної статті, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, до 01.01.2004 стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

Так, приписами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до пункту п.2.4 зазначеної вище Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується 05.01.1993.

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 2.27 Інструкції №58 передбачено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 05.05.2003 слідує, що позивач з 22.09.1988 був прийнятий на роботу в автотранспортний цех в ДКП «Олевський щебневий завод», 10.05.1990 звільнений з роботи (записи №№1, 2); з 08.06.1992 знову прийнятий на роботу в автотранспортний цех в ДКП «Олевський щебневий завод», 17.06.1997 звільнений з роботи (записи №№3-5).

На переконання суду, записи в трудовій книжці про роботу позивача у період з 22.09.1988 по 10.05.1990 та з 08.06.1992 по 17.06.1997 відповідають всім вимогам заповнення трудової книжки, оскільки містять чітку дату прийому та звільнення з роботи, номери наказів та їх дати, посаду на якій працював позивач, підпис уповноваженої особи та відбиток печатки підприємства при звільненні з роботи. Записи про період роботи не містять жодних виправлень. Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо таких періодів роботи відповідачами суду не надано.

Позивач у позовній заяві, зазначив, що первинна його трудова була знищена внаслідок пожежі на ДКП «Олевський щебневий завод», тому у 2003 році йому роботодавцем була видана нова (відновлена) трудова книжка НОМЕР_1 , в яку було внесено його періоди роботи в цьому підприємстві. Також до матеріалів справи долучено копію довідки Комунальної установи «Трудовий архів» Житомирської районної ради від 13.02.2022 №16, з якої слідує, що документи ДКП «Олевський щебневий завод» в архів не передавалась.

На думку суду, вказані обставини пояснюють об`єктивні причини дати заповнення трудової книжки позивача - 05.05.2003, в той же час позивач немає можливості підтвердити спірні періоди роботи іншими первинними документами.

Суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на наведені норми обов`язок щодо заповнення, ведення, зберігання і видачу трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації. Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства; вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питань з призначення пенсії за віком.

З огляду на вищенаведене, суд погоджується з доводами позивача, що втрата його первинної трудової книжки внаслідок пожежі, заведення нової (а не дублікату) та заповнення її 05.05.2003 уповноваженим працівником ДКП «Олевський щебневий завод» є відповідальністю цього підприємства, його керівника та уповноваженої особи на ведення трудових книжок, а не працівника, тому не може бути підставою для відмови у зарахуванні такого періоду роботи до страхового стажу та відмови у призначенні пенсії.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а сформовано висновки, відповідно до яких підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Також суд зазначає, що наявність в органу Пенсійного фонду сумнівів у достовірності відомостей в поданих документах може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак це не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу.

Отже, наявність певних недоліків в оформленні трудової книжки позивача (у даному випадку дата її заповнення 05.05.2003) не є підставою вважати, що вказані спірні періоди роботи не підтверджують факту його роботи у ДКП «Олевський щебневий завод», в той же час, як зазначалось вище, обов`язок щодо заповнення, ведення, зберігання трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем-1 безпідставно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи з 22.09.1988 по 10.05.1990 та з 08.06.1992 по 17.06.1997 у ДКП «Олевський щебневий завод».

З огляду на те, що станом на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії та на дату досягнення ним необхідного пенсійного віку (51 рік) безспірний страховий стаж становить 16 років 08 місяців 16 днів, тому, з урахуванням його періодів роботи з 22.09.1988 по 10.05.1990 та з 08.06.1992 по 17.06.1997, який безпідставно не зараховано відповідачем-1 до страхового стажу позивача, страховий стаж ОСОБА_1 буде становити понад 23 роки, тобто умова для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ виконується.

Таким чином, підсумовуючи вище викладене суд дійшов висновку про те, що рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 01.02.2023 №ПС44 позивачу безпідставно відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1 При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, ідентифікує заявника (його представника); реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис. Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Тобто, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ згідно з рішенням від 01.02.2023 №ПС44 та яке було прийняте ГУ ПФУ в Харківській області відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1.

Враховуючи те, що в ході судового розгляду справи встановлено протиправність рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 01.02.2023 №ПС44, тому позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

При вирішенні вимог зобов`язального характеру суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Враховуючи досягнення позивачем 51-річного віку 21.01.2023 та його звернення із заявою про призначення пенсії 23.01.2023, тому право на отримання пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ та приписів статті 45 Закону №1058-IV у позивача виникло з 22.01.2023 (тобто, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку).

Таким чином, оскільки за приписами Порядку №22-1 електронна пенсійна справа знаходиться в пенсійному органі за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи, та такий орган здійснює нарахування та виплату пенсії, тому, на думку суду, належним відповідачем за позовними вимогами зобов`язального характеру є саме ГУ ПФУ у Волинській області, якого необхідно зобов`язати призначити позивачу з 22.01.2023 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи в Державному комунальному підприємстві «Олевський щебеневий завод» з 22.09.1988 по 10.05.1990, з 08.06.1992 по 17.06.1997.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 01 лютого 2023 року №/ПС44 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 з 22 січня 2023 року пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи в Державному комунальному підприємстві «Олевський щебеневий завод» з 22 вересня 1988 року по 10 травня 1990 року, з 08 червня 1992 року по 17 червня 1997 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ).

Відповідач-1: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, Харківська область, місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., ідентифікаційний код 14099344).

Відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22-В, ідентифікаційний код 13358826).

Суддя О. О. Андрусенко