Справа № 540/7452/21
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/7452/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом позовом ОСОБА_1 до Станіславської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

22.11.2021 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Станіславської сільської ради (далі відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною відмову Станіславської сільської ради Херсонського району Херсонської області ОСОБА_2 у передачі у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 1,9315 га, кадастровий номер :02:001:0284, місце розташування: Олександрівська сільська рада Білозерського району Херсонської області, яка викладена у Рішенні XI сесії VIII скликання Станіславської сільської ради Херсонського району Херсонської області від 16 червня 2021 року № 335.

- зобов`язати Станіславську сільську раду Херсонського району Херсонської області передати у власність ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП : НОМЕР_1 ) для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 1,9315 га, кадастровий номер :02:001:0284.

29.11.2021 року ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду відкрито спрощене провадження та призначено справу до розгляду без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність справ Херсонського окружного адміністративного суду на Одеський окружний адміністративний суд в умовах воєнного стану.

23.03.2023 року протоколом автоматизованого розподілу цю справу розподілено судді Одеського окружного адміністративного суду Попову В.Ф.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що має в постійному користуванні земельну ділянку площею 1,9315 га із земель запасу для ведення особистого особистого селянського господарства. У квітні 2021 року звернулась до відповідача із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність земельної ділянки. Рішенням Станіславської сільської ради технічну документацію затверджено, але відмовлено передати у власність з підстав розташування земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги лиману. Така відмова є протиправною, оскільки відсутні документи, яким підтверджено віднесення цієї території до прибережної захисної смуги. Кріі того, цільове призначення цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а тому вона підлягає приватизації.

Станіславська сільська рада подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовну вимоги не визнали та зазначили, що ОСОБА_1 відмовлено у передачі у власність земельної ділянки, яка знаходиться в її користуванні у зв`язку з тим, що ця земельна ділянка знаходиться межах прибережної захисної смуги лиману, та у зв`язку з тим, що ч .4 ст. 59 ЗК України, ст. 85, ст. 88 Водного кодесу України не передбачено надання земельних ділянок в межах прибережної захисної смуги у власність. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивачки подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що положення ст.ст. 58 та 59 ЗК України не розповсюджуються на правовий статус земельної ділянки позивачки, так як її цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, тобто відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Крім того ст. 88 Водного кодексу України не містить заборон на приватизацію земельних ділянок які знаходяться у постійному користуванні громадян та відносяться до земель сільгосп призначення.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Відповідно витягу з Державного земельного кадастру ОСОБА_1 має у користуванні земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0284, категорія земель землі сільськогосподарського призначення, вид використання для веденн особистого селянського господарства, форма власності комунальна. У розділі відомості про обмеження у використанні земельної ділянки зазначено, що це прибережна захисна смуга вздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах. Строк дії обмеження безстроково.

Рішенням XI сесії VIII скликання Станіславської сільської ради Херсонського району Херсонської області від 16 червня 2021 року № 335 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,9315 га ОСОБА_2 , що перебуває у постійному користуванні згідно державного акта на право постійного користування серії ІІІ-XC №006520, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Білозерського району Херсонської області та має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0284.

Відмовлено ОСОБА_2 у передачі у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 1,9315 га, кадастровий номер :02:001:0284, у зв?язку з розташуванням земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги лиману, та у зв?язку з тим, що ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, ст.85, ст.88 Водного кодексу України не передбачено надання земельних ділянок в межах прибережної захисної смуги у власність.

Позивачка з підстав наведених у позові вважає рішення про відмову у передачі у власність протиправним.

Правовідносини у сфері земльних відносин в частині виділення земльних ділянок в прибережній захисній смузі врегульовано наступними приписами законодавства.

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Аналогічні положенні наведені у ст. 58 ЗК України.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", екологічна безпека є такий стан навколишнього природного середовища, при якому забезпечується попередження погіршення екологічної обстановки та виникнення небезпеки для здоров`я людей. Екологічна безпека гарантується громадянам України здійсненням широкого комплексу взаємопов`язаних політичних, економічних, технічних, організаційних, державно-правових та інших заходів. Отже, право на безпечне довкілля фактично зумовлює вимагати дотримання відповідних приписів та норм, встановлених у сфері захисту навколишнього середовища.

Відповідно до ст. 90 ЗК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд.

У прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється:

1) застосування стійких та сильнодіючих пестицидів;

2) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод;

3) влаштування вигрібів для накопичення господарсько-побутових стічних вод обсягом більше 1 кубічного метра на добу;

4) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів;

5) випалювання сухої рослинності або її залишків з порушенням порядку, встановленого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: 1) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Як вже було зазначено. існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення.

У зв`язку з цим суд відхиляє посилання позивачки на те, що віднесення земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства та відсутність розробленої технічної документації щодо охоронної зони є підставою для задоволення позовних вимог. Суд зазначає також, і на це посилається у відзиві відповідач, що у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та у технічній документації, земельна ділянка, що перебуває у користуванні позивачки має певні обмеження у використанні які наведені у цій документації та у витягу. (а.с.26)

Питання виділення земельних ділянок як у приватну власність так і у користування неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду та ВП Верховного суду.

Так, Верховний Суд КГС у постанові від 23.08.2022 року по cправі № 910/9933/20 зазначив наступне.

52. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88, 90 Водного кодексу України.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

53. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. За змістом статті 59 Земельного кодексу України та статті 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

54. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, на яку посилається скаржник, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, та фізичних осіб про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння, Верховний Суд зазначив: "З огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 Земельного кодексу України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними. Вимоги прокурора про визнання рішень № 10 і № 31 незаконними та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки."

55. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, на яку посилається скаржник, за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2, про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, висловлено таку правову позицію: "Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил)."

56. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статтею 60 Земельного кодексу України, статтею 88 Водного кодексу України). Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, фізичних осіб про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта та витребування земельної ділянки.

57. За усталеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (постанова від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, на яку посилається скаржник).

Вищенаведені позиції судів дають відповідь на всі правові питання у цій справі та свідчать про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним рішення Станіславської сільської ради про відмову їй у передачі у власність земельної ділянки, що знаходиться в прибережній захисній смузі лиману.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі Серявін та інші проти України).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1. ст. 77 КАС України позивачем не доведені ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

В той же час, відповідач надав суду належні та допустимі докази, виклав правові обґрунтування правомірності прийнятого рішення, яке на думку суду відповідає вимогам зазначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.

У підсумку, з урахуванням вищезазначеного, у сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.241-246 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.

.