Справа № 480/7713/22
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 р. Справа № 480/7713/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою 5-й прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.12.2022 (головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик), по справі № 480/7713/22

за позовом ОСОБА_1

до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2020 по 10.11.2022 включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню за період з 02.08.2020 по 10.11.2022 включно.

В обґрунтування позову зазначив, що позивач з 22.03.2000 по 01.08.2020 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений у запас. На день звільнення з військової служби позивачу не повно проведено остаточний розрахунок, не виплачено індексацію грошового забезпечення, виплата якої проведена на виконання рішення суду лише 11.11.2022. Оскільки остаточний розрахунок при звільненні, а саме останню виплату проведено 11.11.2022, отже відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки при звільненні за період з 02.08.2020 по 10.11.2022, у зв`язку з чим і звернувся до суду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.12.2022 позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 119 474,88 грн..

Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку з впровадженням на всій території України з 24.02.2022 воєнного стану, через постійні перебої зв`язку та Інтернету та неотримання копії позову з усіма додатками, у відповідача не було можливості для подання відзиву на позовну заяву.

Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що при стягненні з відповідача на користь позивача належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру.

Крім того, вважає, що стягнута судом першої інстанції сума середнього заробітку є значно завищеною, оскільки починаючи з березня 2022 року позивачу постійно виплачувались грошові суми на виконання рішення суду та за виконання військових службових обов`язків. При цьому, судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16, від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012.

Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу.

19.04.2023 відповідачем, через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення доказів та відповідно до п.5 ч. 1 ст. 236 КАС України зупинення провадження у справі до закінчення військового стану та особливого періоду, оскільки позивач з 22.03.2022 року мобілізований на особливий період.

Позивач надав заперечення на клопотання відповідача, в яких зазначив, що заперечує проти зупинення провадження у справі, зазначає, що задоволення клопотання позбавить його права на відновлення порушеного права та буде суперечити висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 380/7845/21.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

Підстави та порядок зупинення провадження в адміністративній справі визначені статтею 236 КАС України, якою передбачені як підстави обов`язкового зупинення провадження у справі так і випадки, коли суд має право зупинити провадження у справі, а також строки зупинення провадження у справі. Перелік підстав для зупинення провадження у справі передбачений статтею 236 КАС України є вичерпним.

Пунктом 5 ч.1 ст. 236 КАС України визначено, що суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Наведені норми права дозволяють дійти висновку, що приписи п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України може бути застосована судами при вирішенні питання про зупинення провадження у справі лише у разі перебування фізичної особи, яка є стороною чи третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, до припинення перебування такої фізичної особи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

При цьому на органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, які входять до організаційної структури Збройних Сил України, норма пункту 5 частини першої статті 236 КАС України не поширюється.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2023 року у справі № 380/7845/21.

Отже, враховуючи, що позивач, який є мобілізованим з 22.03.2022 заперечує проти зупинення провадження у справі, а на відповідача норма пункту 5 ч.1 ст. 236 КАС України не поширюється, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про зупинення провадження у справі.

Щодо суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 з 22.03.2000 по 01.08.2020 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.07.2020 №296-ОС з позивачем було припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби, наказом від 30.06.2020 №411-ос виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 01.08.2020. (а.с. 9)

На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року у справі №480/8344/21 відповідачем 11.11.2022 року виплачено на користь позивача частину індексації грошового забезпечення у сумі 121114,97 грн., а відтак, остаточний розрахунок при звільненні був здійснений саме 11.11.2022. (а.с. 6)

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач при звільненні позивача не виплатив індексацію грошового забезпечення, тобто остаточний розрахунок не провів, то до останнього застосовуються приписи статей 116, 117 Кодексу Законів про Працю України. У зв`язку з цим, стягнув на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 119 474,88 грн., тобто за шість місяців, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцем не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати компенсації за речове майно, яка не є складовою грошового забезпечення), у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП), що не заборонено спеціальним законодавством.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 04.12.2019 по справі № 825/66/16, від 23.12.2020 по справі № 807/1525/16.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 01.08.2020, проте остаточний розрахунок з ним проведено лише 11.11.2022, під час виплати заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення, що визнається сторонами по справі та підтверджується випискою з карткового рахунку. (а.с. 6)

Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення не більш як за 6 місяців за затримку терміном 184 календарних днів з 02.08.2020 (перший день після звільнення) по 02.02.2021.

У зв`язку з вищенаведеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обов`язок відповідача сплатити на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Доводи апелянта щодо не розповсюдження ст. 117 КЗпП України на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати з посиланням на постанову Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі № 825/742/16, колегія суддів вважає помилковими.

За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.

Колегія суддів зауважує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації грошовового забезпечення) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Наведена правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 06.02.2020 у справі №806/305/17, від 06.08.2019 у справі №826/9793/18, від 20.02.2020 у справі №821/723/17, від 02.09.2020 у справі №804/7733/16, від 28.01.2021 у справі №240/11214/19, від 19.05.2022 у справі № 1640/3365/18.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі № 825/742/16 колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому застосовує до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, зазначені вище.

Щодо розміру суми, яка підлягає стягненню.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260) та провів розрахунок середнього заробітку, визначений Порядком № 100, із врахуванням положень Порядку №260.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пункт 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказ Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260) вказує, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 та Порядку № 260 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за календарні дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку № 100.

Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц.

Згідно особистої картки грошового забезпечення, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , заробітна плата позивача за 2 останні місяці перед звільненням складала 39 608,80 грн (а.с. 8), а середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів (61 день), відповідно до довідки про доходи № 237 від 19.04.2023 становить 649 грн. 32 коп.

Так, період затримки розрахунку при звільненні позивача щодо виплати щодо виплати індексації становить з 02.08.2020р. (наступний за днем звільнення день) до 10.11.2022р. (виплата здійснена - 11.11.2022р.) та становить календарні 831 день.

Тобто, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача щодо виплати індексації складає 539 584,92 грн. (649,32 грн. х 831 днів затримки).

Крім того, суд враховує, що згідно ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 119 474,88 грн. (649,32 грн. х 184 дні (6 місяців).

При цьому, колегія суддів враховує, що остаточний розрахунок з позивачем, а саме виплата йому індексації грошового забезпечення в розмірі 121 114, 97 грн проведена 11.11.2022.

Доводи апелянта, щодо помилкового застосування судом першої інстанції Порядку № 260 , замість Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовця Державної прикордонної служби України, яка затверджена наказом МВС від 25.06.2018 №558, колегія суддів відхиляє, оскільки вказаною Інструкцією не врегульовано питання визначення середньоденного розміру грошового забезпечення військовослужбовця для обчислення середнього заробітку.

Натомість, положення Порядку № 260 в цій частині розповсюджуються на військовослужбовців прикордонної служби, про що свідчить п. 1, а саме: його дія (крім розділів II, V, VI, IX, XII, XVI-XXIV) поширюється на військовослужбовців, умови виплати грошового забезпечення для яких встановлено іншими нормативно-правовими актами.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку, про що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц колегія суддів оцінює критично, оскільки постанова Великої Палати Верховного Суду ухвалена за іншого правового регулювання, а саме під час дії редакції ст. 117 КЗпП, яка не обмежувала виплату середнього заробітку будь-яким строком.

Натомість, у справі, що розглядається судом першої інстанції застосовано норми 117 КЗпП , яка встановлює часові обмеження стягнення середнього заробітку (шість місяців), тоді як період затримки розрахунку при звільненні позивача щодо виплати щодо виплати індексації становив більше двох років.

Доводи апелянта щодо порушення судом норм процесуального права, а саме не врахування доводів відповідача про не можливість своєчасного направлення до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву, не отримання копії позову, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що позов із додатками направлено 21.11.2022 позивачем до Військової частини НОМЕР_1 через Електронний кабінет Користувача ЄСІТС, ухвалу про відкриття провадження у справі направлено відповідачу через систему «Електронний суд» та надано йому 15-денний строк для надання відзиву, копія якої отримана ним в день відправлення, що підтверджується відміткою на супровідному листі та квитанцією № 47476 про доставку документів в Електронний кабінет (а.с. 15,18).

Крім того, відповідно до ст. 159 КАС України надіслання відзиву не є обов`язковим.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 5-й прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.12.2022 по справі № 480/7713/22 в частині задоволення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова