Справа № 140/6478/22
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2023-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року ЛуцькСправа № 140/6478/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі Луцький відділ ДВС, відповідач) про визнання протиправними та скасування постанови головного державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Будя С. Л. (далі - головний державний виконавець Луцького районного відділу ДВС) про стягнення виконавчого збору від 26.06.2020 (ВП №33938401) та постанови головного державного виконавця Луцького районного відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження від 30.06.2020 (ВП №62439568).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконанні у Луцькому відділі ДВС перебуває виконавче провадження №62439568 зі стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 262917,90 грн. на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 26.06.2020 у ВП №33938401. При цьому, постанова про відкриття виконавчого провадження №62439568 зі стягнення виконавчого збору в сумі 262 917,90 грн. була винесена 30.06.2020 після того як 26.06.2020 було закінчено виконавче провадження №33938401 зі стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 2627359,07 грн. Зазначає, що підставою для стягнення заборгованості в сумі 2627359.07 грн. був виконавчий лист, виданий 08.08.2012 на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.02.2012 у справі №2-8254/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 2627359,07 грн. та 820,00 грн. судових витрат.

21.09.2022, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження, представником позивача було з`ясовано, що державний виконавець ще 26.06.2020 закінчив виконавче провадження №33938401 зі стягнення з позивача 2627359,07 грн. керуючись пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме на підставі «фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом».

Сторона позивача не погоджується з оскаржуваними постановами державного виконавця, вважає їх такими, що винесені без відповідних на те підстав.

Ухвалою суду від 04.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами розділу 2 Глави 11 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України, призначено у даній справі судове засідання.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача Будь С. Л. позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що 26.06.2020 головним державним виконавцем Луцького районної відділу ДВС закінчено виконавче провадження згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі договору прощення боргу від 01.01.2020, укладеного між стягувачем і боржником, де в частині 1.2 чітко зазначено, що кредитор прощає, а боржник приймає прощення усієї заборгованості, що вникла в останнього із зобов`язань, вказаних у пункті 1 даного договору. Наведена інформація, зазначена в договорі, і є повідомленням про настання фактичного виконання (прощення, списання, погашення, примусового стягнення, заява стягувача з повідомленням про відсутність боргу тощо). З урахуванням вимог частини другої статті 39 вказаного вище Закону після отримання документів, які свідчать про настання відповідних обставин державний виконавець зобов`язаний закінчити виконавче провадження невідкладно. З урахуванням наведеного вважає, що оскаржувані постанови прийняті правомірно. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 12.10.2022 заяву представника позивача про зупинення провадження задоволено, провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №2-8254/11 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , поданої в його інтересах адвокатом Семенюк Л. В., на дії державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Будя С. Л. та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 23.05.2023 поновлено провадження у даній справі.

16.05.2023 представник позивача Семенюк Л. В. подала до суду заяву про зміну підстави позову, у якій просить: визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Луцького районного відділу ДВС про стягнення виконавчого збору від 26.06.2020 (ВП №33938401) та про відкриття виконавчого провадження від 30.06.2020 (ВП №62439568) згідно виконавчого листа, виданого 08.08.2012 на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.02.2012 у справі №2-8254/11, з підстав того, що відповідач не здійснював фактичного виконання судового рішення і до даних правовідносин слід застосовувати положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону №1404-VІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018). Зазначає, що з аналізу статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону №1404-VІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Проте Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». З урахуванням зазначених змін за змістом статті 27 вказаного Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Зазначає, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови від 26.06.2020 (ВП № 33938401) про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 262917,90 гри., визначив суму виконавчого збору в розмірі 10% від суми, яка зазначена у виконавчому листі Луцького міськранонного суду Волинської області від 08.08.2012 у справі №2-8254/11, тобто визначив суму виконавчого збору у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон України «Про виконавче провадження» у редакції Закону № 2475-VIII. З урахуванням того, що внесені Законом №2475-VIll зміни до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, тому вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 262917,90 грн.

Ухвалою суду від 23.05.2023 заяву представника позивача про зміну підстави позову в даній адміністративній справі прийнято до розгляду, вирішено розгляд справи здійснювати з урахуванням доводів та підстав позову, зазначених у заяві про зміну підстави позову.

У судове засідання 26.05.2023 представники учасників справи не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

З урахуванням приписів частини четвертої статті 229, частини третьої статті 268 КАС України, судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Луцькому районному відділу ДВС перебувало виконавче провадження №33938401 з примусового виконання виконавчого листа № 2-8254/2011, виданого 15.02.2012 Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Західінкомбанк» кредитної заборгованості в розмірі 2627359,07 грн. та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Західінкомбанк» 1820,00 грн. судових витрат по справі.

Так, постановою головного державного виконавця Луцького районного юстиції від 17.08.2012 відкрито виконавче провадження №33938401 з примусового виконання виконавчого листа № 2-8254/2011 від 15.02.2012.

26.06.2020 головним державним виконавцем Луцького районного відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №33938401 з примусового виконання виконавчого листа № 2-8254/2011 від 15.02.2012 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому, у вказаній постанові зазначено, що згідно договору прощення боргу від 01.01.2020, укладеного між стягувачем і боржником, борг виконано.

Одночасно, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», головним державним виконавцем Луцького районного відділу ДВС винесено постанову від 26.06.2020 у виконавчому провадженні №33938401 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 262917,90 грн.

Постановою головного державного виконавця Луцького районного відділу ДВС від 30.06.2020 відкрито виконавче провадження №62439568 з примусового виконання постанови №33938401 від 26.06.2020 про стягнення виконавчого збору.

Вважаючи постанови від 26.06.2020 у виконавчому провадженні №33938401 про стягнення виконавчого збору та від 30.06.2020 у виконавчому провадженні №62439568 протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні даного спору суд надає оцінку виключно доводам та підставам позову, які зазначені у заяві про зміну підстави позову, яка ухвалою суду від 23.05.2023 прийнята до розгляду.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV; був чинний на дату відкриття виконавчого провадження №33938401 - 17.08.2012).

Відповідно до частини другої статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та

зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій,

передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Поряд з цим, 05.10.2016 набрав чинності Закон України №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), пунктом 7 розд. ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції, викладеній згідно із Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як встановлено частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно з пунктом 8 розділу IIІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802; у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5, далі у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваних постанов), у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією. Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

З наведеного випливає, що норми частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII зобов`язують державного виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження, з підстав, передбачених, зокрема пунктом 9 вказаного Закону, винести постанову про стягнення виконавчого збору (якщо виконавчий збір не стягнуто), яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Щодо доводів та підстав позову, зазначених у заяві про зміну підстави позову, суд зазначає наступне.

Так, виконавче провадження №33938401 було відкрито 17.08.2012 (тобто за правилами Закону № 606-XIV, в редакції, які діяли на той час).

Як зазначалось вище, до 05.10.2016 правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом № 606-XIV, а з 05.10.2016 вступив у силу Закон № 1404-VIII.

Спірна постанова про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №33938401 прийнята відповідачем 26.06.2020 (за правилами Закону №1404-VIII, чинного на дату її ухвалення).

Отже, з моменту виникнення заборгованості позивача та прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство відповідно до якого здійснювався обрахунок виконавчого збору.

За подібної ситуації Верховний Суд у постанові від 11.08.2021 у справі №300/3260/20 звернув увагу, з-поміж іншого, на те, що відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV розмір виконавчого збору (у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 Закону № 606-XIV для самостійного його виконання) становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню (якщо йдеться про вимоги майнового характеру). Відповідно до зазначеної постанови, у цьому випадку (тобто коли виконавче провадження відкрито за правилами Закону № 606-XIV) розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, потрібно визначати за правилами статті 28 Закону № 606-XIV (чинного на той час). Буквальний аналіз положень статті 27 Закону № 1404-VIII у зіставленні з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у вимірі обставин цієї справи дає підстави для висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу (зокрема без реального його виконання) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.

Повертаючись до обставин цієї справи, законом, який діяв на час відкриття виконавчого провадження №33938401, є Закон № 606-XIV, а з уваги на зміст його статті 28 (в редакції, чинній на 17.08.2012) розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №640/7697/21, від 11.08.2022 у справі №640/23271/21.

Також суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.

Суд критично оцінює посилання представника позивача, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості, оскільки відповідно до статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Також суд звертає увагу представника позивача на те, що частина друга статті 27 №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28.08.2018. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018, у частині другій статті 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів». Отже, після 28.08.2018 розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, а також постанови Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, від 20.05.2021 у справі №640/32814/20, 28.01.2021 у справі 420/769/19 та інші є помилковими, оскільки спір у цих справах відмінний від спору, який виник у даній справі, так як правовідносини у них виникли під час дії Закону №1404-VIII (у редакції до 28.08.2018). Положення Закону №1404-VIII (у редакції до 28.08.2018) зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону №606-XIV, який був чинний на дату відкриття виконавчого провадження (17.08.2012) та Закону № 1404-VIII, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28.08.2018, оскільки редакція цієї статті передбачала стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми, яка фактично стягнена.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що оскаржувана постанова головного державного виконавця Луцького районного відділу ДВС від 26.06.2020 у виконавчому провадженні №33938401 про стягнення виконавчого збору винесена відповідно до норм статей 3, 27, 40 Закону № 1404-VIII, прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений вказаним Законом, тому позовні вимоги про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 26.06.2020 (ВП №33938401) та похідна позовна вимога про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.06.2020 (ВП №62439568) з мотивів, наведених у заяві про зміну підстави позову, до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 229, 243 - 246, 268, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Луцький відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка 27а, ).

Суддя О. О. Андрусенко