Справа № 380/3411/23
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/3411/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дрогобицька виправна колонія №40», про зобов`язання вчинити дії.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної установи «Дрогобицька виправна колонія №40», з вимогами:

- стягнути з Державної установи «Дрогобицька виправна колонія №40» середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у справі №380/8735/22 в сумі 20332 (двадцять тисяч триста тридцять дві) гривні 28 коп. на користь ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що починаючи з 20 жовтня 2022 року і на день подання позову середній заробіток за час затримки виконання рішення суду не виплачено, у зв`язку з чим він вважає такі дії відповідача протиправними. Позивач вважає, що відповідач має нести відповідальність встановлену ст. 236 КЗпП України, за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка тривала з 21 жовтня 2022 року по 27 листопада 2022 року включно (38 робочих дні).

Ухвалою від 24.02.2023 суд відкрив спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач відзиву на позов у встановлений строк не подав. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 6 ст. 162 КАС України).

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених ст. 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 2 ст. 262 КАС України).

Суд на підставі позовної заяви, а також долучених письмових доказів, -

в с т а н о в и в :

Позивач, ОСОБА_1 , працював у державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)».

Карпин Р.М. 03.05.2022 подав начальнику державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» рапорт, у якому просив звільнити його з органів Державної кримінально-виконавчої служби України за власним бажанням 03 травня 2022 року.

Наказом від 03.05.2022 №22/ОС по особовому складу відповідно до п. 5 ст. 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України та п.п. 7 п. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено (за власним бажанням) підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№40) 03 травня 2022 року.

Позивач подав до відповідача рапорт від 10.05.2022 у якому просив не розглядати рапорт від 03.05.2022 про звільнення зі служби за власним бажанням.

Листом від 27.05.2022 №5/5-22/К-4 відповідач повідомив позивача про те, що рапорт ОСОБА_1 від 03.05.2022 розглянуто. Вказав, що з 03.05.2022 позивача звільнено з органів ДКВС України. Повідомив також, що 03.05.2022 для отримання трудової книжки та військового квитка у відділ по роботі з персоналом не з`явився. Оскільки, особистий мобільний телефон був вимкнений, на адресу позивача надіслано рекомендованого листа з повідомленням з проханням з`явитися у найкоротші терміни у відділ по роботі з персоналом установи для отримання документів. Зазначив, що до 11.05.2022 ОСОБА_1 жодним чином не було повідомлено керівництво установи про те, що він бажає продовжувати службу, а право на відкликання свого рапорту було лише до моменту звільнення.

Не погоджуючись із звільненням із органів ДКВС України, позивач звернувся до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 у справі №380/8735/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Дрогобицька виправна колонія №40» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2022 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі №380/8735/22 скасовано; адміністративний позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Дрогобицька виправна колонія № 40" про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на службі, виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ Державної установи "Дрогобицька виправна колонія №40" від 03 травня 2022 року №22/ОС про звільнення ОСОБА_1 зі служби; поновлено з 04.05.2022 ОСОБА_1 на раніше займаній посаді - чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки державної установи «Дрогобицька виправна колонія №40; зобов`язано Державну установу "Дрогобицька виправна колонія №40" нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 04.05.2022 по 20.10.2022 у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Наказом Державної установи "Дрогобицька виправна колонія №40" по особовому складу від 28.11.2022 №58/ОС скасовано наказ від 03.05.2022 №22/ОС; поновлено підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на службі в органах Державної кримінально-виконавчої служби на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи "Дрогобицька виправна колонія №40".

Із довідок про грошове забезпечення наданих на адвокатський запит відповідачем, позивач з`ясував, що йому не нарахований та не виплачений середній заробіток за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у справі №380/8735/22. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Усталеною є судова практика субсидіарного застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 8 ст. 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, положеннями ст. 235 Кодексу законів про працю України законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Відповідно до положень ст. 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд наголошує, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018 у справі №465/4679/16 (провадження №61-29024св18), від 26.02.2020 у справі №702/725/17 (провадження №61-12857св18) від 17.06.2020 у справі №521/1892/18 (провадження №61-39740св18).

Суд зазначає, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, органами та посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням із часу його оголошення в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 3 ст. 14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2021 у справі №640/19103/19 зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку Суд констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів ст. 236 Кодексу законів про працю України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі №280/5260/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 09.11.2022 у справі №460/600/22 та від 23.03.2023 у справі №420/8539/21.

Суд зазначає, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 Кодексу законів про працю України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №480/69/19.

Суд зазначає, що приписи ч. 8 ст. 235 Кодексу законів про працю України і приписи п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Таким чином, оскільки постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2022 у справі №380/8735/22 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконане лише 28.11.2022. Тому, має місце затримка виконання рішення суду в цій частині у період з 21.10.2022 по 27.11.2022, що надає позивачу право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України.

Отже, суд погоджується з позивачем, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно ст. 236 Кодексу законів про працю України, оскільки рішення суду про його поновлення на роботі відповідачем своєчасно не було виконано.

Під час розгляду справи суд встановив, що затримка виконання рішення суду відповідачем в частині поновлення позивача на посаді мала місце 26 робочих днів у період з 21.10.2022 по 27.11.2022.

Згідно довідкою Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№40)» від 12.01.2023 №4/205 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, складає 535,06 грн.

Тобто, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно з ст. 236 Кодексу законів про працю України за період з 21.10.2022 по 27.11.2022 в сумі 13911,56 грн. з відрахуванням належних податків та зборів, а не в сумі 20332,28 грн.

Відповідач своєю чергою не надав до суду доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно з ст. 236 Кодексу законів про працю України.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 21.10.2022 по 27.11.2022 є протиправною.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№40)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 13911,56 грн. з відрахуванням належних податків та зборів.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене позов підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і такий ним про поданні позову не сплачувався, підстав для стягнення судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача немає.

Враховуючи те, що у позові лише зазначено про стягнення витрат на правничу допомогу і доказів понесення таких витрат не надано, підстав для вирішення питання про їх розподіл у суду немає.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 263 КАС України, суд,-

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№40)» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 13911 (тринадцять тисяч дев`ятсот одинадцять) грн. 56 коп. з відрахуванням належних податків та зборів.

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Судовий збір не стягувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Кравців О.Р.