Справа № 420/17311/22
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/17311/22
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.,

суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 25 листопада 2021 року №63 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 02 грудня 2021 року № 20 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 17 жовтня 2022 року №20 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до її страхового стажу всі періоди роботи відповідно записам в трудовій книжці та відповідно архівним довідкам: №2759-11.1-33 та №2760-11.1-33 від 22.10.2021 року, виданим департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради; архівних довідок №1759/05-23; №1760/05-23; №1761/05-23; №762/05-23; № 1763/05-23, виданих 10.11.2021 року відділом «Об`єднаний трудовий архів територіальних громад Белградського району»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 28 серпня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні вищенаведених періодів до трудового стажу при обчисленні пенсії.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволений частково.

Суд визнав протиправними та скасував спірні рішення. Зобов`язав ГУПФ України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1976 року по 01.09.1977 року згідно довідки від 22.10.2021 року №2759-11.1-33 та період отримання допомоги по безробіттю з 24.01.2007 року по 21.03.2007 року, з 22.11.2007 року по 16.03.2008 року та з 23.10.2009 року по 01.04.2010 року згідно довідки №452 від 02.09.2022 року, виданої Болградським районним центром зайнятості. Зобов`язав ГУПФ України в Одеській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що частина спірних періодів трудового стажу підтверджуються належними та допустимими доказами та підлягають врахуванню відповідачем при обчисленні пенсії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального права, ГУПФ України у Донецькій області просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 складає 22 роки 04 місяці 19 днів, що є не достатнім для призначення пенсії за віком на підставі статті 26 Закону №1058.

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу пенсійного органу не скористалась.

В свою чергу ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови, просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що рішення відповідачів про відмову в призначенні їй пенсії за віком є протиправними, оскільки її страховий стаж відповідно записам в трудовій книжці станом на березень 2017 року та на час звернення до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії становить більше 30 років, у зв`язку з чим вона має право на призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того апелянт вказує на те, що суд 1-ї інстанції не надав оцінки частині позовних вимог.

ГУПФ України в Одеській області та ГУПФ України у Черкаській області надали відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких вказують на законність та обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції та просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивачки.

ГУПФ України в Закарпатській області надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ГУПФ України в Закарпатській області, оскільки рішення від 25 листопада 2021 року № 63 приймалось ГУПФ України у Запорізькій області, а не заявником.

Враховуючи, що апеляційні скарги подані на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 22.11.2021, 27.11.2021 та 10.12.2022 року звернулась до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області з заявами про призначення їй пенсії за ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (а/с 42, 45, 50).

Судом встановлено, що відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1, розгляд документів, наданих до заяв для призначення пенсії ОСОБА_1 , проводився за принципом «екстериторіальності» Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Рішенням ГУ ПФУ у Запорізькій області від 25 листопада 2021 року №63 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що її

страховий стаж становить 26 років 07 місяців 26 днів (а.с.44).

Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 02 грудня 2021 року №20 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що її страховий стаж становить 22 роки 04 місяці 19 днів (а.с.46).

Рішенням ГУ ПФУ в Черкаській області від 17 жовтня 2022 року №20 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що її страховий стаж становить 22 роки 04 місяці 19 днів (а.с.52).

Судом встановлено, що при розгляді заяв позивачки відповідачами не було зараховано до її страхового стажу період навчання, період отримання допомоги по безробіттю та не в повному обсязі зараховано періоди роботи в колгоспах «Іскра» та ім. Кірова, а також у СВК «Оріхівка».

Не зарахування спірних періодів трудового стажу при обчисленні пенсії, та, як наслідок, відмова у призначенні пенсії, є предметом спору у справі, що розглядається.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені уст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Відповідно до ст.2 Закону № 1788-II (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Приписами ст.56 Закону №1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.03.2019 року по справі №2а/349/28/16, обчислення стажу роботи в колгоспі в трудоднях, за умови виконання особою встановленого мінімуму є неправомірним.

З матеріалів справи вбачається, що періоди роботи позивачки у колгоспах «Іскра» та ім. Кірова відповідачами обчислено не в повному обсязі, а саме , у трудоднях.

Так, з записів у трудовій книжці ОСОБА_1 та архівних довідок від 10.11.2021 №1759/05-23, №1761/05-23, №1762/05-23 вбачається, що позивач з травня 1979 року по травень 1982 року працювала дояркою в колгоспі «Іскра» с. Виноградне Белградського району Одеської області, з липня 1982 року по 06.03.2000 року - в колгоспі ім. Кірова с.Оріхівка Белградського району Одеської області та з 06.09.2000 року по 27.08.2005 року працювала в СВК «Оріхівка» Белградського району (а/с 13-14, 31, 33, 34).

При цьому, за період з 1979 року по 1982 року в колгоспі «Іскра» позивачка у 1979 році проробила 127 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 160, а у 1980 році - 192 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 160; у 1981 році - 216 людино - днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 160; у 1982 році - 117 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 160.

За період з 1982 року по 06 березня 2000 року в колгоспі ім. Кірова позивачка у 1982 році проробила 81 людино-день при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1983 році - 110 людино - днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120, проте причина не вироблення позивачкою встановленого мінімуму трудоднів визнана поважною рішенням правління колгоспу №2 від 25.02.1984 року, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (а/с 13).

У 1984 році позивачка проробила 177 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 150; у 1985 році - 149 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1986 році - 127 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1987 році - 140 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1988 році -109 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120, проте причина не вироблення встановленого мінімуму трудоднів визнана поважною рішенням правління колгоспу №1 від 28.01.1989 року, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (а/с 14).

Згідно записів трудової книжки 1989 року по 1992 рік та з 1996 по 1998 рік позивачка встановлений мінімум трудоднів також перевиконувала (а/с 14).

Разом з тим, у 1993, 1994 та 1995 роках ОСОБА_1 проробила відповідно 104, 103, та 104 людино - дні при встановленому мінімуму трудоднів за рік 120, а у 1999, 2000, 2001 році проробила відповідно 78, 17 та 35 людино-днів, що позивачкою не заперечується.

Таким чином, з аналізу вищенаведених правових норм, та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, вбачається, що періоди роботи позивачки з 1979 року по 1982 року в колгоспі «Іскра», з липня 1982 року по 1992 рік включно та з 1996 по 1998 рік включно в колгоспі ім. Кірова підлягають зарахуванню відповідно да записів трудової книжки, а не у трудоднях, як помилково обчислено відповідачами, оскільки позивачкою у вказані періоди виконувався встановлений мінімум в повному обсязі або не виконувався з поважних причин.

З записів трудової книжки позивачки також вбачається, що 06.03.2000 року її було звільнено з колгоспу ім. Кірова Белградського району Одеської області у зв`язку з реорганізацією колгоспу і прийнято в члени СВК «Оріхівка» Белградського району Одеської області, а 27.08.2005 року було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а/с 14).

Тобто, стаж роботи позивачки у СВК «Оріхівка» з 06 березня 2000 року до 27 серпня 2005 року становить 5 років 5 місяців 21 день, проте відповідачами протиправно зараховано до стажу лише 6 місяців 19 днів.

Оскільки суд 1-ї інстанції не надав правової оцінки вказаній частині позовних вимог та необґрунтовано відмовив у їх задоволенні, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції у цій частині та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Зі спірних рішень пенсійних органів також вбачається, що до страхового стажу позивачки не було зараховано:

період навчання з 01.09.1976 року по 01.09.1977 року відповідно довідки від 22.10.2021 року № 2759-11.1-33, оскільки відсутні накази про прийняття та відрахування з навчання;

періоди отримання допомоги по безробіттю з 24.01.2007 року по 21.03.2007 року, з 22.11.2007 року по 16.03.2008 року та з 2009 року, оскільки в трудовій книжці від 20.03.1972 року виправлена дата народження з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та з 23.10.2009 року до трудової книжки від 31.01.2009 року, оскільки відсутній запис про припинення виплати.

При цьому у спірних рішеннях відповідачами зазначено, що для зарахування навчання необхідно надати уточнюючу довідку з посиланням на первинні документи, а для зарахування періодів отримання допомоги по безробіттю необхідно додати уточнюючу довідку.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими такі висновки відповідачів з урахуванням наступного.

Відповідно до пунктів а), д) абз.3 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою на підтвердження навчання були надані архівна довідка № 2759-11.1-33 та № 2760-11.1-33 від 22.10.2021 року, копія картки Т-2 та довідка про перейменування організації (Производственного училища текстильной промышленности), які були отримані нею з Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради, а на підтвердження періодів отримання допомоги по безробіттю позивачкою була надана уточнююча довідка № 452 від 02.09.2022 року, видана Болградським районним центром зайнятості, проте зазначені документи не були прийняті відповідачами до уваги (а/с 28-30, 36).

Також апеляційний суд вважає необґрунтованою позицію відповідачів стосовно неврахування до стажу позивачки періодів отримання допомоги по безробіттю з 24.01.2007 року по 21.03.2007 року, з 22.11.2007 року по 16.03.2008 року та з 2009 року, з підстав виправлення в трудовій книжці від 20.03.1972 року дати народження з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки дата народження позивачки 27.08.1961 року підтверджується паспортними даними ОСОБА_1 (а/с 10).

Більш того, згідно з абзацом 1 п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно з п. 1.2 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Форма заяви про призначення пенсії наведена в Додатку 2 Порядку № 22-1.

Згідно п. 4.1 Порядку №22-1 заяви про перерахунок пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Згідно п. 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення (перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати тощо) пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку. За наслідками розгляду заяви та доданих до неї документів орган, що призначає (здійснює перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати тощо) пенсії, відповідно до положень ст. 44 Закону №1058-IV та положень п. 4.3, 4,7 Порядку 22-1 приймає рішення про призначення (перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати тощо) пенсії або про відмову в призначенні (перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати тощо) пенсії з зазначенням обґрунтувань такої відмови.

Тобто, відмовляючи особі в призначенні пенсії, орган, що призначає пенсію, має зазначити причини такої відмови, у тому числі обґрунтувати мотиви не зарахування до страхового стажу окремих періодів його роботи.

У свою чергу згідно з вимогами ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву або розбіжностей в документах, які враховуються при обчисленні пенсії, відповідач має вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Під час розгляду справи по суті, відповідачами не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до підприємств, в яких працювала (навчалась) позивачка, або архівні установи для отримання відомостей щодо спірних періодів.

Відповідачами також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що записи у трудовій книжці позивачки та вкладиші до неї є недійсними та недостовірними.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Окрім того, Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Враховуючи встановлені по справі обставини та наведені норми матеріального права, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що відмовляючи в зарахуванні позивачці до страхового стажу: періоду навчання з 01.09.1976 року по 01.09.1977 року відповідно довідки від 22.10.2021 року № 2759-11.1-33 та періоду отримання допомоги по безробіттю з 24.01.2007 року по 21.03.2007 року, з 22.11.2007 року по 16.03.2008 року та з 23.10.2009 року, відповідачі діяли необґрунтовано без урахування всіх обставин по справі.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, вірним є висновок суду 1-ї інстанції, що твердження відповідачів про відсутність у позивачки необхідного для призначення пенсії за віком страхового стажу - 28 років, є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам та спростовується записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , архівними довідками, виданими Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради №№ 2759-11.1-33; 2760-11.1-33, копією картки Т-2, довідкою про перейменування організації, архівними довідками, виданими №№ 1759/05-23; 1760/05-23; 1761/05-23; 1762/05-23; 1763/05-23, виданими відділом «Об`єднаний трудовий архів територіальних громад Болградського району», а також довідкою №452 від 02.09.2022 року, виданою Болградським районним центром зайнятості.

Стосовно частини позовних вимог про скасування рішень пенсійних органів від 25.11.2021 року, від 02.12.2021 року та від 17.10.2022 року апеляційний суд вказує на те, що з прийняттям ГУПФ України у Черкаській області останнього за хронологією рішення про відмову у призначенні пенсії позивачки, два попередніх рішення пенсійних органів фактично вичерпали юридичну силу та не створюють жодних правових наслідків для позивачки.

Тобто, на переконання апеляційного суду, належним та достатнім способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є визнання протиправним та скасування саме рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 17.10.2022 року № 20.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, рішення від 25.11.2021 року №63 було прийнято не ГУПФУ в Закарпатській області, до якого помилково заявлено позовні вимоги, а ГУПФУ у Запорізькій області, проте судом 1-ї не було перевірено належність суб`єктного складу відповідачів.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.

Водночас, відповідно до ст. 48 КАС України, заміна неналежного відповідача або залучення до справи співвідповідача може проводитися виключно судом першої інстанції, оскільки наслідком таких дій, є розгляд справи спочатку.

За таких підстав апеляційний суд наголошує, що КАС України не передбачено можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції. У такому випадку, пред`явлення позову до неналежного відповідача і відсутність виправлення такої помилки з боку суду першої інстанції, є самостійною підставою для відмови в задоволенні у цій частині позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги заявлені до ГУПФУ в Закарпатській та Донецькій областях ,не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУПФ України в Одеській області призначити з 28 серпня 2021 року ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів зазначає, що суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень наданих виключно органу Пенсійного фонду.

Правовідносини щодо призначення пенсії та здійснення нарахування та виплати пенсії позивачки відносяться до виключної компетенції працівників Пенсійного фонду України, та є їх дискреційними повноваженнями.

Отже, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з метою повного та ефективного захисту та відновлення порушених прав позивачки необхідно зобов`язати ГУПФ України в Одеській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Оскільки суд 1-ї інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про зарахування до трудового стажу періодів роботи позивачки у колгоспах, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції у цій частині та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову у відповідній частині.

Крім того, суд 1-ї інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог заявлених до ГУПФУ в Закарпатській та Донецькій областях, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції у цій частині та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини справи та їм надано невірну правову оцінку в частині позовних вимог, колегія суддів, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, скасовує рішення суду першої інстанції у відповідній частині із прийняттям нового судового рішення у відповідній частині.

В іншій частині щодо скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 17 жовтня 2022 року №20 та зобов`язання ГУПФ України в Одеській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, судом першої інстанції встановлено всі обставини справи та постановлено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому доводи апеляційних скарг правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до ст.316 КАС України апеляційний суд залишає рішення суду 1-ї інстанції у цій частині без змін.

Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року в частині задоволення позовних вимог, заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області скасувати та прийняти у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зарахування до трудового стажу періодів роботи позивачки у колгоспах скасувати та прийняти у цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 1979 року по 1982 року в колгоспі «Іскра», з липня 1982 року по 1992 рік включно та з 1996 по 1998 рік включно в колгоспі ім. Кірова, з 06 березня 2000 року до 27 серпня 2005 року у СВК «Оріхівка» відповідно до записів трудової книжки та архівних довідок від 10.11.2021 року №1759/05-23, №1761/05-23, №1762/05-23 з урахуванням висновків суду.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О.