Справа № 400/2564/23
Суддя: Величко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 р. № 400/2564/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Величка А.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020,
про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (надалі - відповідач) про:

- визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі від 01.03.2023 № 91-О та трудовій книжці;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області змінити у наказі від 01.03.2023 № 91-О формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі «звільнити за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» на «звільнити згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме у розділ «Відомості про роботу», запис № 24 від 01.03.2023 «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» зазначивши про його недійсність та внести новий запис наступного змісту: «звільнено з займаної посади відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»;

- стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі трьох середніх заробітних плат на підставі ст. 44 КЗпП України у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору;

- стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки вихідної допомоги по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 працював головним спеціалістом відділу з ретроконверсії Головного управління Пенсійного Фонду України в Миколаївській області з 04.10.2019 року. Ця посада відноситься до посад державної служби. 16.01.2023 року позивач подав до відповідача заяву про надання з 16.01.2023 року на підставі ст. 3 Закону України «Про відпустки» основної відпустки та додаткової відпустки з наступним звільненням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У заяві про звільнення від 16.01.2023 року визначено дату звільнення це останній день відпустки, яку надано перед звільненням. Днем звільнення має бути 01.03.2023 року. Але, відповідачем 01.03.2023 року був виданий наказ від 01.03.2023 року № 91-О не з тим формулюванням, яке позивач вказував у власній заяві про звільнення. У наказі вказано «Звільнити: ОСОБА_1 01 березня 2023 року з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)». Аналогічні відомості були внесені до його трудової книжки НОМЕР_1 , де зроблено запис № 24 від 01.03.2023 року: «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)». Вказав, що Наказом відповідача від 01.04.2022 року 71-О встановлений простій для працівників зазначеної установи, визначених у списку в додатку 1, з 01 квітня 2022 року до моменту закінчення воєнного стану. Хоча подія, яка визначена кінцевим терміном дії наказу, не наступила, наказом відповідача від 13.01.2023 року 21-О вирішено «припинити простій з 16 січня 2023 року для працівників Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, визначених у додатку» та «вважати пункти 1 та 3 наказу від 01 квітня 2022 року № 71-О «Про встановлення простою та запровадження дистанційної роботи у зв`язку з введенням військового стану» (зі змінами) такими, що втратили чинність». Вважає, що строк у наказі від 01 квітня 2022 року № 71-О між виданням наказу та прибуттям на роботу працівників, що перебували у простої та знаходились у безпечних місцях, не є розумним, а дієві заходи із безпеки життя персоналу, який має робоче місце за адресою АДРЕСА_2 , не відповідають вимогам для установ, що працюють під час воєнного стану, з огляду на порушення трудового законодавства з боку роботодавця, ОСОБА_1 16.01.2023 року звернувся до ГУ ПФ України в Миколаївській області із заявою про звільнення за ініціативою робітника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням з боку роботодавця законодавства про працю та умов Колективного договору. У своїй заяві про звільнення зазначив причини звільнення: «на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з тим, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного договору, а саме забезпечення безпечних умов праці (п. 7.1 Колективного договору), вимоги виконання роботи у небезпечних для життя умовах (ст. 153 КЗпП України), у вигляді роботи під час повітряної тривоги та обстрілів без наявності захисної споруди, придатної для укриття персоналу, без припинення роботи під час повітряної загрози, особливо враховуючи, що його робоче місце перебуває у будівлі, яка знаходиться поблизу хімічно небезпечного об`єкта; ненадання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 та 2021 роках, що є невиконанням п. 4.4.2 Колективного договору». Вказав, що підстав для припинити простою з 16 січня 2023 року для працівників Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області фактично не існувало, а перебування у м. Миколаєві досі залишається небезпечним. ГУ ПФ України в Миколаївській області, не виконує законодавство про працю, умови колективного договору, а саме забезпечення безпечних умов праці (п. 7.1 Колективного договору), вимоги виконання роботи у небезпечних для життя умовах (ст. 153 КЗпП України). Адже згідно зі ст. 153 КЗпП України, «На всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, крім випадків укладення між працівником та роботодавцем трудового договору про дистанційну роботу. Роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання роботи, що становить явну небезпеку для життя працівника». Пункт 7.1 Колективного договору передбачає: «Забезпечення безпечних умов праці є обов`язком Адміністрації Управління, яка забезпечує робочі місця належними засобами праці, інструкціями з охорони праці, створює належні санітарно-побутові умови». Таким чином, забезпечення безпечних для життя умов праці є обов`язком, а не правом Роботодавця. Також у заяві про звільнення від 16.01.2023 року у якості другої підстави для звільнення було вказано порушення Колективного договору, а саме п. 4.4.2: «Для вирішення соціально-побутових питань надавати працівникам матеріальну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати в межах затвердженого фонду оплати праці». Не зважаючи на те, що у 2020 та 2021 роках позивач звертався тричі з питання надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, така допомога йому у 2020 та 2021 роках не виплачувалась. Колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області був укладений 14 грудня 2016 року, він схвалений протоколом загальних зборів трудового колективу № 10 від 23.11.2016, зареєстрований Управлінням праці Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 03.01.2017 під № 02/17. Таким чином, відповідачем порушувались умови п. 4.4.2 Колективного договору, який передбачає надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в межах затвердженого фонду оплати праці. Таким чином, підстави для звільнення ОСОБА_1 , вказані у його заяві про звільнення від 16.01.2023 року, є обґрунтованими, а тому дії відповідача щодо формулювання причини його звільнення у наказі про звільнення від 01.03.2023 року № 91-О та трудовій книжці вважає протиправними, що і стало підставою для звернення позивача до суду

Ухвалою від 24.03.2023 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/2564/23 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку ст. 262 КАС України.

07.04.2023 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що ОСОБА_1 обіймав посаду головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, починаючи з 04.10.2019 року. 16.01.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління із заявою про звільнення. 01.03.2023 року позивача звільнено із займаної посади відповідно до ч. 3 ст. 86 Закон України від 10.12.2015 року № 889-VIII Про державну службу. Займана посада ОСОБА_1 відноситься до посад державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із припиненням такої служби регулюються саме Законом № 889. З наведеного слідує, що підстави для застосування законодавства про працю відсутні, оскільки відносини, що виникли між ОСОБА_1 та Головним управлінням повністю врегульовані Законом № 889. ОСОБА_1 додатково направив звернення до Головного управління від 27.01.2023 року, в якому було зазначено дату звільнення за заявою про звільнення від 16.01.2023 01.03.2023. Отже, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду державного службовця, звернувся до Головного управління із заявою про звільнення від 16.01.2023 року, дату звільнення скорегував листом та визначив, як 01.03.2023, тобто, було дотримано усіх умов,

визначених ч. 3 ст. 86 Закону №889 для звільнення із державної служби, тому у Головного управління наявні всі підстави для звільнення із займаної посади ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону № 889. Таким чином, Головне управління правомірно звільнило ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону № 889, оскільки, саме зазначена норма регулює питання

припинення державної служби за ініціативою державного службовця у строк, визначений заявою. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Відповідно до п. 7.1 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 03.01.2017 року №02/17 забезпечення безпечних умов праці є обов`язком Адміністрації Управління, яка забезпечує робочі місця належними засобами праці, інструкціями з охорони праці, створює належні санітарно-побутові умови. 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2023 року строком на 30 діб, дію якого продовжено Указом Президента України від 06.05.2023 року № 58/2023 з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 року строком на 90 діб. Враховуючи обов`язок Головного управління, як роботодавця, забезпечити безпечні умови праці, було розроблено та прийнято накази від 19.07.2022 року № 263 Про алгоритм дій під час оголошення повітряної тривоги та від 23.01.2023 року № 46 Про алгоритм дій під час оголошення повітряної тривоги, якими визначено алгоритм дій працівників Головного управління під час оголошення повітряної тривоги та передбачено, які саме захисні споруди необхідно використати для укриття. Отже, Головним управлінням запроваджуються заходи, спрямовані на забезпечення безпечних умов праці трудового колективу в період дії воєнного стану, а тому твердження ОСОБА_1 про порушення трудового законодавства та колективного договору є безпідставним. Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону № 889 державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 року № 500. Відповідно до п. 2, п. 3 Постанови № 500 державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці. Згідно з п. 4.4.2 Колективного договору для вирішення соціально-побутових питань передбачено надавання працівникам матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати в межах затвердженого фонду оплати праці. Отже, ця допомога не є обов`язковою, вона може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби у державному органі лише за наявності коштів фонду оплати праці на її виплату у розмірі середньомісячної заробітної плати або не виплачуватись взагалі.

Тобто, надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом керівника державної служби, а не його обов`язком. Таким чином, невиплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових не є порушенням трудового законодавства та умов колективного договору.

10.04.2023 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, мотиви якої повністю ідентичні мотивам позовної заяви.

20.04.2023 року від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за участі позивача та представника відповідача з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 25.04.2023 року суд клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін задовольнив, вирішив подальший розгляд справи №400/2564/23 проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін та призначив у справі №400/2564/23 судове засідання на 04 травня 2023 року.

26.04.2023 року та 02.05.2023 року від ОСОБА_1 надійшли клопотання про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження.

У судовому засіданні, призначеному на 04.05.2023 року, представниці відповідача проти позову заперечили з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Додаткових заяв, клопотань чи пояснень не надали. Разом з тим, проти подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечили.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 обіймав посаду головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, починаючи з 04.10.2019 року.

16.01.2023 року позивач подав до відповідача заяву про надання з 16.01.2023 року на підставі ст. 3 Закону України «Про відпустки» основної відпустки та додаткової відпустки з наступним звільненням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У заяві про звільнення визначено дату звільнення 01.03.2023 року.

01.03.2023 року наказом начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області №91-О ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу" (зі змінами).

Таку ж підставу звільнення було внесено до його трудової книжки НОМЕР_1 , де зроблено запис № 24 від 01.03.2023 року: «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)».

Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , позивач оскаржив їх до суду

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (надалі - Закон №889).

Згідно статті 1 Закону №889, Державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Стаття 3 Закону №889 визначає, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно статті 5 Закону №889 визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) закордонних дипломатичних установ України; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно ч.1 ст.83 Закону №889, Державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 цього Закону).

Відповідно до статті 86 Закону №889, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 був призначений на посаду головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з 04.10.2019 року. Підставою для такого призначення слугував наказ №163-ОС від 03.10.2019 року.

Згідно трудової книжки позивача, 04.10.2019 року ОСОБА_1 складено Присягу державного службовця та присвоєно 5 ранг державного службовця.

01.03.2023 року наказом начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області №91-О ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу" (зі змінами).

Підставою для видачі вказаного наказу слугувала: заява ОСОБА_1 .

Статтею 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП) врегульовано питання розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Верховний Суд у постанові від 20.06.2018 року по справі № 161/10759/16-ц зазначив, що обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням працівника згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Відповідно до п. 7.1 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 03.01.2017 року №02/17 (надалі Колективний договір) забезпечення безпечних умов праці є обов`язком Адміністрації Управління, яка забезпечує робочі місця належними засобами праці, інструкціями з охорони праці, створює належні санітарно-побутові умови.

24.02.2022 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України.

Указом Президента України № 54/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Указом Президента України від 14.03.2022 року № 133/22 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України №757/2022 від 07.11.2022 року строк дії воєнного стану в Україні було продовжено.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 (надалі - Постанови № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 1 п. 3 Постанови № 96 основними завданнями Держпраці є реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Суд зауважує, що Держпрацею на офіційному сайті було розміщено Рекомендації для роботодавців щодо забезпечення належних та безпечних умов праці на робочих місцях суб`єктів господарювання, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які

функціонують та надають соціальні послуги в умовах воєнних (бойових) дій (надалі - Рекомендації).

Відповідно до п. 3 Рекомендацій у зв`язку з функціонуванням в умовах воєнного стану

державних установ, а також закладів з надання соціальних послуг, у тому числі у містах (або районах) проведення бойових дій, керівникам закладів рекомендовано забезпечити безпеку працівників та відвідувачів шляхом утримання вільними евакуаційних шляхів і виходів з будівель, де знаходяться і працюють люди, а також організувати інформування щодо дій персоналу у разі створення небезпек та загроз для життя та здоров`я людей.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області було прийнято накази від 19.07.2022 року № 263 Про алгоритм дій під час оголошення повітряної тривоги та від 23.01.2023 року № 46 Про алгоритм дій під час оголошення повітряної тривоги, якими визначено алгоритм дій працівників Головного управління під час оголошення повітряної тривоги та передбачено, які саме захисні споруди необхідно використати для укриття.

Тобто, твердження ОСОБА_1 про порушення трудового законодавства та колективного договору щодо не забезпечення відповідачем працівників безпечними умовами праці є безпідставним.

Щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2021 роки, суд зазначає наступне.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України Про оплату праці та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону № 889 державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 року № 500 (надалі Постанова № 500).

Відповідно до п. 2, п. 3 Постанови № 500 державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Судом встановлено, що Колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області був укладений 14 грудня 2016 року, він схвалений протоколом загальних зборів трудового колективу № 10 від 23.11.2016, зареєстрований Управлінням праці Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 03.01.2017 під № 02/17.

Згідно з п. 4.4.2 Колективного договору для вирішення соціально-побутових питань передбачено надавання працівникам матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати в межах затвердженого фонду оплати праці.

Отже, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань для державних службовців не носить обов`язкового характеру і виплачуються тільки в разі прийняття відповідного рішення керівником цього органу в розмірі, що не повинен перевищувати середньомісячну зарплату.

Тобто, надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом керівника державної служби у державному органі, а не його обов`язком.

З аналізу вищевикладених норм, матеріальна допомога на вирішення соціально- побутових питань повинна надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини.

Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, вказуючи при цьому будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових питань може виникнути у державного службовця, тому саме він має ініціювати питання про надання такої допомоги (надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, вияв та заявлення потреби шляхом подання заяви довільної форми), отже необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету. Наявність чи відсутність обставин для надання такої допомоги є оціночним поняттям, а тому подання заяви не є безумовною підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань.

Висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 27 червня 2019 року по справі №809/3057/15 щодо того, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не належить до обов`язкових виплат, а її виплата здійснюється на підставі заяви працівника за рішенням керівника відповідного органу у межах встановленого фондом оплати праці.

Верховний суд зазначає, що матеріальна допомога на вирішення соціально - побутових питань повинна надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини. Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, при цьому вказуючи будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачу не було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а лише вказано на те, що на даний час в Управлінні відсутні необхідні асигнування для виплати матеріальної допомоги.

Таким чином, невиплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових не є порушенням трудового законодавства та умов колективного договору.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про наступне: займана посада ОСОБА_1 відноситься до посад державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із припиненням такої служби регулюються саме Законом № 889. З наведеного слідує, що підстави для застосування законодавства про працю відсутні, оскільки відносини, що виникли між ОСОБА_1 та Головним управлінням повністю врегульовані Законом № 889.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач довів, що діяв з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, оскільки оскаржуваний наказ був прийнятий без порушення норм чинного законодавства України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх рішень.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ідентифікаційний код 13844159) про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі від 01.03.2023 № 91-О та трудовій книжці; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області змінити у наказі від 01.03.2023 № 91-О формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі «звільнити за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» на «звільнити згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме у розділ «Відомості про роботу», запис № 24 від 01.03.2023 «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» зазначивши про його недійсність та внести новий запис наступного змісту: «звільнено з займаної посади відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі трьох середніх заробітних плат на підставі ст. 44 КЗпП України у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки вихідної допомоги по день фактичного розрахунку - відмовити.

2. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Величко