Справа № 540/4120/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/4120/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Херсонського окружного адміністративного суду 10.08.2021 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.09.2015 року позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням сер. НОМЕР_4 від 03.09.2015 року. На підставі наказу № 120 від 19.05.2016 року, прийнятого командиром військової частини польова пошта НОМЕР_5 (військова частина НОМЕР_6 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ; адреса: АДРЕСА_3 ), позивача, як військовослужбовця за контрактом, було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_6 з 19.05.2016 року на всі види забезпечення. На підставі наказу № 120 від 16.05.2018 року, прийнятого командиром військової частини НОМЕР_2 , з 17.05.2018 року позивача було виключено зі списків особового складу військового частини НОМЕР_2 та з всіх видів забезпечення.

Причиною для цього послугувало те, що, на підставі наказу № 183 від 04.05.2018 року, прийнятого командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України, позивач вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_2 , що розташована у АДРЕСА_4 .

На підставі наказу № 104 від 16.03.2020 року, прийнятого командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України, позивача було звільнено з військової служби. На підставі наказу № 85 від 08.04.2020 року, прийнятого командиром військової служби НОМЕР_2 , позивача було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Цим же наказом з позивачем було проведено остаточний розрахунок. Зокрема, позивачу було виплачено при звільненні компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2019 та 2020 роки. Проте, за 2016, 2017 і 2018 роки позивачу таку компенсацію виплачено не було.

Після звільнення позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому довідки щодо невиплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік. На що відповідач надав довідку №464 від 10.04.2020 року, відповідно до якої визнав наявність заборгованості з виплати такої компенсації за період з 19.05.2018 року по 31.12.2018 року. Тобто за період безпосередньої служби позивача у військовій частині НОМЕР_2 у 2018 році.

Позивач вважає, що при його звільненні відповідач допустився порушень чинного законодавства України, а саме не виплатив на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, в зв`язку з чим звернувся до суду.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 року у справі відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22, враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Херсонського окружного адміністративного суду на Одеський окружний адміністративний суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду, справа № 540/4120/21 передана судді Радчуку А.А.

Одеському окружному адміністративному суду надано доступ до електронної судової справи № 540/4120/21.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 року прийнято до провадження справу № 540/4120/21, а також вирішено розгляд адміністративної справи розпочати спочатку зі стадії відкриття провадження у справі та проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

В матеріалах електронної судової справи № 540/4120/21 наявний відзив на позовну заяву (від 03.11.2021 року), в якому відповідач з вимогами, викладеними в позовній заяві, не погоджується з наступних підстав.

Порядок звільнення військовослужбовців з військової служби, передбачений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Абзацом третім пункту 242 цього Положення визначено, що особа, звільнена з військової служби на день виключення зі списків особового складу має бути повністю забезпечена грошовим продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Статтею 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника. За час проходження позивачем військової служби в військовій частині НОМЕР_2 рапортів за підпорядкованістю щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, командиру військової частини НОМЕР_2 позивачем не подавались.

Відповідач звертає увагу суду, що відповідно до розрахункової-платіжної відомості №139 грошова компенсація за невикористанні календарні дні додаткової відпустки 2019 та 2020 роки була нарахована та виплачена Позивачу, про що останній не заперечує. Водночас, Позивач визначив порушення своїх прав внаслідок невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (стаття 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») за період з 19.05.2016 по 31.12.2018 року в той період, коли останній військової служби у даній частині не проходив.

Відповідач вважає, що оскільки на момент подання позову Позивач не звертався до Відповідача, то відсутні правові підстави вважати, що відповідачем допущено будь-яку протиправну бездіяльність. Таким чином, за відсутності протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо не звернення позивача про нарахування та виплату останньому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. тому слід визнати відсутніми підстави для зобов`язання військову частину НОМЕР_2 вчинити певні дії.

Разом з цим відповідач вказує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 08.04.2020 наказом командира військової частини НОМЕР_2 №85 від 08.04.2020 року. Таким чином, про порушення своїх прав Позивач дізнався у серпні 2020 року в день виключення зі списків військової частини НОМЕР_2 . Водночас, із позовом звернувся 04.08.2021 року. Отже, Позивачем пропущений місячний строк звернення до суду.

В матеріалах електронної судової справи № 540/4120/21 наявна відповідь на відзив від 09.11.2021 року.

У вказаній відповіді на відзив позивач повідомив, що за період проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_6 , тобто з 19.05.2016 по 17.05.2018, позивач не отримав грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та дана обставина підтверджується Довідкою від 17.09.2021 №24/5/1008, виданою ВЧ НОМЕР_6 , а також двома іншими довідками від цієї військової частини від 17.09.2021 за № 2942.

На переконання позивача, обов`язок виплатити позивачу грошову компенсації за невикористані дні додаткової відпустки лежить саме на відповідачу, а не на будь-якій іншій військовій частині, адже саме відповідачем було проведено останній розрахунок з відповідачем.

Позивач також зазначив, що право позивача на відповідну компенсацію не припинилося внаслідок його переведення до відповідача, тобто до нового місця служби, а відповідне зобов`язання з виконання цього права перейшло до відповідача від ВЧ НОМЕР_6 . Отже, та обставина, що позивач у період з 19.05.2016 по 17.05.2018 не проходив військову службу у складі відповідача не вказує на відсутність у відповідача обов`язку перед позивачем з виплати відповідної компенсацію за цей період.

Інші заяви та клопотання станом на час розгляду справи до суду не надходили.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , в період з 2016 по 2020 роки проходив військову службу в Збройних Силах України.

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_4 від 03.09.2015 року.

З 19.05.2016 року ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину - польову пошту НОМЕР_5 відповідно до наказу командира військової частини - польової пошти НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 120 від 19.05.2016 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 16.05.2018 року № 120 ОСОБА_1 з 17.05.2018 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та з грошового забезпечення. Відповідно до зазначеного наказу, ОСОБА_1 вибув до нового місця служби с. Дівічки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.04.2020 року № 85 ОСОБА_1 , командира навчального взводу викладача навчальної батареї ПТРК, звільненого наказом командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України №104 від 16.03.2020 з військової служби у запас за підпунктом «ж» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем ), пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 08.04.2020 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій була виплачена за 2019 та 2020 роки, що підтверджується копією витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.04.2020 року №85.

Вказане також підтверджується Довідкою про використання додаткової відпустки та про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки № 464 від 10.04.2020 року, що видана командиром військової частини НОМЕР_2 . Так в зазначеній довідці вказується, що ОСОБА_1 додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 за період з 19.05.2018 року по 31.12.2018 року не надавалась, грошова компенсація за невикористані дій додаткової відпустки не виплачувалась. За 2019 - 2020 роки виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткових відпусток.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до наявних в матеріалах справи довідках виданих тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_6 № 2942 від 17.09.2021 року та № 24/5/1008 від 17.09.2021 року, за 2016 - 2018 рік позивачу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Вважаючи своє право порушеним внаслідок бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.20018 року позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ »Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Вищезазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

У постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Крім того, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду врахувала висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі »Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач у зразковій справі № 620/4218/18 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відхилила твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що дана адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 є типовою, оскільки відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, а саме:

- позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;

- відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;

- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Згідно ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач має право на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Щодо питання правомірності виплати відповідачем компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 по 31.12.2018 року, коли позивач проходив військову службу в іншій частині, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_6 , позивачу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Відповідно до пункту 40 розділу II Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для подальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту.

Згідно із пунктом 181 вказаного Положення щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки. У разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.

З огляду на викладене, з урахуванням фактичних обставин даної справи, суд доходить висновку, що обов`язок виплати компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбачені п.12 ч. ст. 12 Закону № 3551-XII, у тому числі за період проходження позивачем служби в іншій військовій частині, лежить саме на відповідачу.

Крім того, суд критично ставиться до посилань Військової частини НОМЕР_2 на той факт, що на момент подання позову позивач не звертався до відповідача, отже відсутні правові підстави вважати, що відповідачем допущено будь-яку протиправну бездіяльність, адже нормами чинного законодавства обов`язковість такого звернення не передбачено, у той час, як це є обов`язком відповідача провести повний розрахунок з військовослужбовцем під час його звільнення.

Враховуючи вищевикладене та те, що у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбачені п.12 ч. ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

За таких обставин, бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, є протиправною.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139. 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19.05.2016 року по 31.12.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук