Справа № 200/2103/22
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2023-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2023 року Справа№200/2103/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 26.09.2018 по 25.09.2021 року проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 25.08.2021 року №503-ОС за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та відповідно до вказаного наказу остаточною датою закінчення позивачем проходження військової служби слід вважати 26.09.2021 року. Позивач зазначив, що відповідно до п.293 Положення про проходження військової служби громадянами України в Державній прикордонній службі України затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009 особа, яка звільнена з військової служби на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Позивач зауважив, що 26.09.2021 року з ним при звільненні відповідач розрахувався у не повному обсязі та тільки 30 грудня 2021 року на його рахунок від відповідача надійшли кошти у розмірі 18 912,17 грн. Зазначені кошти були надіслані відповідачем лише після звільнення, що є порушенням ст.116 КЗпП, таким чином вважає позивач затримка відбулась з 26.09.2021 по 30.12.2021 року. Позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2021 по 30.12.2021 року (включно) у частині виплати коштів за неотримане речове майно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2021 по 30.12.2021 року виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за кожен календарний день такої затримки.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне, що позивач проходив службу у військовій частині з 26.09.2018 по 25.09.2021 року, остаточною датою закінчення проходження служби слід вважати 26 вересня 2021 року. Відповідач зазначив, що Донецьким окружним адміністративним судом у справі №200/14356/21 розглядалась позовна заява позивача до військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 18 912,17 грн. Відповідач зауважив, що у позовній заяві від 20.10.2021 року у вищезазначені справі позивачем не зазначались вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач зазначив, що на виконання п.3-5 Порядку №178, яким передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби та на виконання вищезазначеної норми, Адміністрацією Державної прикордонної служби України було видане розпорядження від 29.01.2021 року №13 «Про доведення розрахунку вартості речового майна для нарахування грошової компенсації» в якому зазначено: відповідно до п.5 Порядку виплати військовослужбовцям Державної прикордонної служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затвердженого постановою КМУ від 16.03.2016 року №178 з метою доведення розрахунків майна станом на 1 січня 2021 року під час звільнення військовослужбовця Держприкордонслужби. Відповідач закцентував свою увагу на тому, що на виконання вказаного розпорядження відповідачем зроблений розрахунок на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно позивача згідно якого сума грошової компенсації за неотримане речове майно складає 18 912,17 грн. Нарахування та виплата вказаної суми коштів підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №316 за грудень 2021 року. Відповідач зазначив, що позивач своєю заявою від 26.02.2022 року по справі №200/14356/21 просив суд закрити провадження по справі за позовом про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у зв`язку з відмовою позивача від позову. Разом з тим в даній заяві також відсутня вимога щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2021 по 30.12.2021 року, про що позивач зазначає в позовній заяві у справі №200/2103/22. Відповідач зауважив, що по справі №200/14356/21 було закрито провадження по справі за позовом позивача до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 18 912,17 грн. Таким чином, вважає відповідач підтверджується наявність спору про розміри належних звільненому військовослужбовцю сум, щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, про що не зазначено в позовній заяві позивача по даній справі. Відповідач зазначив враховуючи, що позивач у своєму позові не навів належних та беззаперечних доказів наявності складу правопорушення тому у задоволенні позову позивача до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії просив відмовити повністю.

Ухвалою суду від 07.02.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 18.01.2023 витребувано у відповідача наступні докази: відзив на адміністративний позов; довідку Військової частини НОМЕР_1 про суми грошового забезпечення позивача за останні шість місяців, що передували звільненню з військової служби; довідку з зазначенням дати, суми платежів, та призначення платежу ОСОБА_1 , виплаченими військовою частиною НОМЕР_1 після його звільнення, тобто після 26 вересня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19.01.2023 зупинено провадження в адміністративній справі № 200/2103/22 до припинення на території України воєнного стану.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26.05.2022 поновлено провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Про відкриття провадження у справі, учасники справи були повідомлені належним чином, відповідно до наявності у них кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка, в графі «доставлено» зазначена дата 24.02.2022 року.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_3 ), є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим від 20.03.2019 року Донецько-Луганським регіональним управлінням Державної прикордонної служби України.

Як встановлено судом, не заперечується відповідачем та підтверджено матеріалами справи, позивачем був укладений перший контракт «Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу між позивачем та начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 . Контракт строковий та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки у період з 26.09.2018 по 25.09.2021 року, що також підтверджується військовим квитком позивача, серії НОМЕР_5 , виданим Червоногвардійським Гірницьким військовим комісаріатом Донецької області від 06.11.2007 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України м. Маріуполь від 24.09.2021 року за №576-ОС, позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 26.09.2021 року.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, позивач звернувся до суду 26.10.2021 року із адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 18912,17 грн., що стало предметом розгляду адміністративної справи №200/14356/21.

В позовній заяві позивачем було зазначено, що він був звільнений з військової служби 26.09.2021 року, але до часу звернення до суду із цією позовною заявою відповідач не провів з ним розрахунок за неотримане речове майно та він був змушений звернутись за захистом своїх прав до суду.

Відповідач разом із наданням відзиву на адміністративний позов по справі №200/14356/21 надав розрахунково-платіжну відомість №316, в якій в графі навпроти фамілії позивача «речове майно» зазначена сума 18 912,17 грн. Відзив надійшов на адресу суду від 05.01.2022 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/14356/21 від 27.01.2022 року вирішено - заяву представника ОСОБА_1 про відмову від позову та стягнення судового збору задовольнити. Закрити провадження у справі № 200/14356/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 18912,17 грн. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання адміністративного позову № 200/14356/21 у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Суд, розглянувши матеріали справи встановив, що виплата відповідачем на користь позивача суми 18 912,17 грн. за неотримане речове майно була здійснена 30 грудня 2021 року, про що свідчить наявні в матеріалах справи наступні докази: копія з карткового рахунку позивача за 30.12.2021 року; витяг з розрахунково-платіжної відомості по нарахуванню та виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно старшого сержанта ОСОБА_1 від 15.05.2023 року №306; розрахунково-платіжна відомість №316 за грудень 2021 року.

Отже, спірним питанням в зазначеній справі є нарахування та виплата відповідачем позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2021 по 30.12.2021 року, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за кожен календарний день такої затримки.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 1-1 цього Закону).

За правилами статті 1-2 вказаного Закону, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

В силу пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Військовою частиною № НОМЕР_1 не заперечується, що остаточний розрахунок не був проведений з ОСОБА_1 у день його звільнення. Всі належні суми грошового забезпечення за неотримане речове майно були виплачені позивачу лише 30.12.2021.

Суд зазначає, що ані вказаними нормативно-правовими актами, ані іншими нормами права, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Зокрема, приписи Закону №2011-XII не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі Сук проти України вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України. Тому, за аналогією закону до спірних відносин застосуються норми ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного розрахунку з ним.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 826/9793/18 та від 23 квітня 2020 року у справі № 810/3573/18.

Зі змісту положень Інструкції № 232 вбачається, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Так, речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Правову природу компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, роботодавець зобов`язаний виплатити йому у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 позивачу не виплачена компенсація за неотримане речове майно.

Аналіз вказаного правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Розмір середнього заробітку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Відповідно до довідки Військової частини № НОМЕР_1 від 15.05.2023 №305, сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила, а саме у липні 2021 року 19334,53 грн., у серпні 2021 року (без врахування суми допомоги на оздоровлення) - 19757,53 грн.

Розмір одноденного заробітку склав 630,52 грн. (39 092,06 грн. / 2 місяці (62 календарних дні) = 630,52 грн.).

Як вбачається з копії витягу з наказу від 24 вересня 2021 року № 576-ОС остаточною датою закінчення військової служби є 26 вересня 2019 року. Тобто, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення з 27 вересня 2019 року.

Позивач просить стягнути середній заробіток за період з 26 вересня 2021 по 30 грудня 2021 року по день сплати відповідачем грошової компенсації за неотримане речове майно.

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату сум грошового забезпечення при звільненні з 27.09.2022 по 30.12.2021 року (включно) (до дня фактичного розрахунку) 95.

Отже сума середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 59 899,40 грн. (630,52 грн. х 95 дні).

В той же час, вирішуючи спір по суті щодо суми середнього заробітку за час затримки, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30 жовтня 2019 року.

Суд для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно, враховує: тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку, та зверненням до суду з позовом про нарахування компенсації; співмірність ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника, та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності, зменшуючи розмір середнього заробітку, що присуджується до стягнення.

Суд зазначає, що відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 31,57 % (18 912,17 грн. / 59 899,40 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (95 дні)) х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню (з урахуванням принципу співмірності) становить: 630,52 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 31,57% х 95 (дні затримки розрахунку) = 18 910,24 грн.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошових коштів за неотримане речове майно) за період, з 27.09.2021 по 30.12.2021 року (включно), у розмірі 18 910,24 грн.

Між тим, згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Враховуючи обставини справи та наявні докази в матеріалах справи, суд встановив, що оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 26.09.2021 року, а остаточно відповідачем було проведено з ним повний розрахунок, тільки 30.12.2021 року, суд доходить висновку, визнати протиправною бездіяльність відповідача, щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2021 по 30.12.2021 року (включно) у частині виплати коштів за неотримане речове майно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2021 по 30.12.2021 року (включно), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за кожен календарний день такої затримки у сумі 18 910,24 грн.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ), щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2021 по 30.12.2021 року (включно) у частині виплати коштів за неотримане речове майно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2021 по 30.12.2021 року (включно), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за кожен календарний день такої затримки у сумі 18 910,24 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26 травня 2023 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець