Справа № 380/4110/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/4110/23 пров. № А/857/4814/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Качмара В.Я., Затолочного В.С.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року (головуючий суддя Гавдик З.В. м. Львів) по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ряди № 129 від 10.02.2023 року «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 ».

Крім того, позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій просив суд першої інстанції зупинити дію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №129 від 10.02.2023 року «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 » до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі та заборонити відповідачу і Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» та будь яким іншим уповноваженим особам вчиняти дії, спрямовані на демонтаж та/або відключення від інженерних мереж належної Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 тимчасової споруди (павільйону) за адресою: АДРЕСА_1 - до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення яким заву про забезпечення позову задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1)невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2)очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

У справі, яка розглядається, мають місце обидві підстави, за наявності яких можливе забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову зазначалось, що площа павільйону, який згідно Рішення про демонтаж підлягає демонтажу, складає 218,2 кв.м. Тобто, провести демонтаж та перевезення павільйону в цілісному стані є неможливим. Враховуючи площу та складність конструкції, а також природній знос кріплень її елементів за час користування, демонтаж павільйону призведе до руйнування значної його частини, що вимагатиме придбання і монтажу фактично нової споруди у випадку поновлення прав ФОП ОСОБА_1 у судовому порядку. Це призведе до значних фінансових втрат апелянта. Крім того, враховуючи площу та складність конструкції павільйону сам демонтаж також потребує значних фінансових витрат.

Також, у заяві про забезпечення позову зазначалося, що господарська діяльність у павільйоні (кафе-бар) не могла і не може здійснюватися без використання електроенергії. Демонтаж павільйону призведе до припинення її електропостачання і розірвання договірних відносин з ПрАТ «Львівобленерго». Якщо ж рішення про демонтаж буде скасоване судом, ФОП ОСОБА_2 необхідно буде повторно отримувати технічні умови на приєднання до електричних мереж та повторно укладати договір із ПрАТ «Львівобленерго» на приєднання павільйону до електричних мереж .

Крім того, апелянт вважає очевидними ознаки протиправності рішення про демонтаж, та порушення ним прав, свобод та інтересів ФОП ОСОБА_2 .

Позивачем встановлено павільйон на відведеній йому та переданій в оренду земельній ділянці, павільйон встановлений на виконання Договору про пайову участь № 556 від 21 листопада 2012 року, що був укладений між ФОП ОСОБА_1 та Департаментом економічної політики Львівської міської ради, Департаментом містобудування Львівської міської ради Наказом №5 від 22.01.2013 затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на проектування та реконструкцію з розширенням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 існуючого павільйону на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови під тимчасовий торговий павільйон та кафе-бар із збірно-розбірних конструкцій без права капітального будівництва.

Позивачем було зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт по об`єкту будівництва «Реконструкція з розширенням існуючого павільйону за рахунок прибудови павільйону продуктів та кафе-бару на АДРЕСА_1 » та об`єкт будівництва (павільйон) був прийнятий до експлуатації.

Крім того вважає, що рішення про демонтаж є протиправним з огляду на порушення процедури прийняття рішення про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Згідно Рекомендації № К (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб-позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

З огляду на це вважає, що судом першої інстанції було неповно досліджено докази (документи), які були подані стороною позивача. Адже ці документи вказують на протиправність Рішення про демонтаж, що є підставою для застосування заходів забезпечення позову. Також, судом першої інстанції необґрунтовано не взято до уваги аргументи сторони позивача про те, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду та поновлення порушених прав ФОП ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив таку залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із ст. 150 КАС України:

1. Суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

2. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

3. Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

4. Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Згідно із ст. 151 КАС України:

1. Позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

2. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Згідно із ст. 153 КАС України:

1. Заява про забезпечення позову подається:

1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

2. У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен подати відповідну позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Згідно із ст. 154 КАС України:

1. Заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

2. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

3. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.

4. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

5. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

6. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

7. Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

8. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

9. Оскарження ухвали про скасування забезпечення позову або про заміну одного заходу забезпечення позову іншим зупиняє виконання цієї ухвали.

Суд першої інстанції зґясував, що позивач, як підстави забезпечення позову, зазначає про технічний стан згаданого павільйону, вказує, що складність конструкції, а також природній знос кріплень її елементів за час користування, при демонтажі призведе до руйнування значної його частини. Окрім того, демонтаж призведе до припинення електропостачання і розірвання договірних відносин з ПрАТ «Львівобленерго».

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову суд першої інстанції врахував, що відповідно до пункту 4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, згідно Рекомендацій № R (89) 8 «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд (prima facie) наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Відповідно до Рекомендацій (2004) 20 «Про судовий перегляд адміністративних актів», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15 грудня 2004 року, суд повинен мати право надавати тимчасові заходи захисту до завершення провадження. Цей принцип спрямований на забезпечення того, що виконання оскаржуваного заходу може бути призупинено у випадках, коли його виконання поставило б відповідну особу в незворотну ситуацію (рішення у справі Джабарі проти Туреччини (Jabari v. Turkey), 2000 рік, заява №40035/98 та рішення у справі Чонка проти Бельгії (Conka v. Belgium), 2002 рік, заява №51564/99). Суд повинен мати повноваження надавати тимчасові заходи захисту до завершення судового розгляду. Такі заходи можуть включати повне або часткове призупинення виконання оскаржуваного адміністративного акта, таким чином дозволяючи суду відновити фактичну та де-юре ситуацію, яка б панувала за відсутності адміністративного акта, або покладати відповідні зобов`язання на адміністративні органи. Цей принцип узгоджується з Рекомендацією № R(89)8 Комітету міністрів держав-членів Ради Європи «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах», яка передбачає, що заявник може просити суд або інший компетентний орган вжити заходів щодо тимчасовий захист від адміністративного акта.

Крім цього, згідно з позицією Європейського суду з прав людини заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (див., наприклад, Dћiniж against Croatia (Джиніч проти Хорватії), № 38359/13, п.п. 61-62 та Karahasanoglu v. Turkey (КАРАГАСАНОГЛУ проти Туреччини) (заяви № 21392/08 та 2 інші заяви, п.п. 144-153)).

З огляду на це, суд правильно зауважив, що інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Надаючи оцінку доводам заявника, суд першої інстанції вказав, що у даному випадку позивачем, крім обставин зазначених в заяві про вжиття заходів забезпечення позову, не надано суду жодних належних та допустимих доказів технічного стану згаданого павільйону. В справі немає доказів про те, що демонтаж призведе до руйнування цього ж павільйону. Судом також не враховується аргумент позивача, що демонтаж призведе до припинення електропостачання і розірвання договірних відносин з ПрАТ «Львівобленерго», оскільки наданий позивачем примірних договору про приєднання до електричних мереж втратив чиніть 31.12.2015.

За таких обставин, суд дійшов підставного висновку про те, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення, оскільки на підставі вищевказаної неодноразової практики Європейського суду з прав людини, заходи забезпечення позову вживаються з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, що позивачем не зроблено.

Враховуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року по справі №380/4110/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.Я. Качмар

В.С. Затолочний

повний текст складено 25.05.2023