Справа № 420/3038/22
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3038/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 3 Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до 3 Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність 3 Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 13 вересня 2021 року по 30 грудня 2021 року;

- зобов`язати 3 Прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13 вересня 2021 року по 30 грудня 2021 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі по позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії шляхом зобов`язання З Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України подати у строк 30 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду.

Як зазначає позивач, 13.09.2021 року наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України №691-ОС позивача було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів грошового забезпечення. Водночас відповідач у день звільнення позивача зі служби протиправно не здійснив виплату всіх належних їй сум грошового забезпечення, а такі виплати позивач отримала лише 30.12.2021 року.

Водночас ОСОБА_1 зауважує, що згідно положень статті 117 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України в разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, вона має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів, а саме до дня фактичного розрахунку, тобто 30.12.2021 року.

Разом з тим відповідач зазначеної виплати позивачу не здійснив, що слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 14.02.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч.5 ст.262 КАС України.

14.04.2023 року через канцелярію суду від 3 Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач просить суд застосувати істотність частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Ухвалами суду від 25.03.2022 року та від 05.04.2023 року провадження у справі було зупинено та в подальшому поновлено 03.04.2023 року та 15.05.2023 року.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила службу у 3 Прикордонному загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України №691-ОС позивача було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів грошового забезпечення.

Водночас відповідач у день звільнення позивача зі служби не здійснив їй виплату всіх належних сум грошового забезпечення, а саме не виплатив компенсацію за речове майно.

Згідно розрахункового листа позивача за грудень 2021 року №81-М від 10.04.2023 року позивачу була нараховано та виплачено компенсацію за речове майно у сумі 90229,93 грн. лише 29.12.2021 року.

Водночас, яка вказує позивач, відповідачем в порушення ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України не було нараховано та виплачено компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, з огляду на що остання звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно ст. 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахункового листа позивача за грудень 2021 року №81-М від 10.04.2023 року ОСОБА_1 була нараховано та виплачено компенсацію за речове майно у сумі 90 229,93 грн. 29.12.2021 року.

Разом з тим, оскільки станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (13.09.2021 року), з позивачем не було проведено розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено компенсацію за речове майно, вона відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню за період з 14.09.2021 року (перший день після виключення позивача зі списків особового складу загону та всіх видів грошового забезпечення) по 28.12.2021 року включно (останній день перед виплатою позивачеві всіх належних сум) .

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки, виданої 3 Прикордонним загоном імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України №77-М від 06.04.2023 року, сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передують події, з якої пов`язаний перерахунок) складає 26 283,80 грн. (13 141,90 грн. за липень 2021 року та 13141,90 грн. за серпень 2021 року).

При цьому, кількість саме робочих днів за липень та серпень 2021 року становить 43 робочий день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 611,25 грн. (26283,80 грн. / 43 дні) за 1 календарний день.

Період затримки виплати сум при звільнені складає 80 робочих днів та обраховується з 14.09.2021 року (перший день після виключення позивача з особових списків) по 28.12.2021 року включно (останній день затримки перед днем виплати).

У зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 48 900,00 грн.

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16.

Разом з тим, суд зауважує, що в даній адміністративній справи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 48 900,00 грн. не перевищує розміру невчасно виплаченої суми грошової компенсації за речове майно у розмірі 90229,93 грн.

За таких умов, на думку суду, є необґрунтованим та недоцільним врахування під час вирішення зобов`язальної позовної вимоги позивача принципу істотності частки складової грошової компенсації в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, оскільки застосування цього принципу призведе до невірного визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі вищезазначеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та визнати протиправною бездіяльність 3 Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно. Також суд вважає за необхідне зобов`язати 3 Прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно у розмірі 48900,00 грн.

Що стосується клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд зауважує на таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Позивачем не надано до суду обґрунтованих доказів, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України одночасно з ухваленням рішення по суті позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/3038/22 не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до 3 Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України (93120, Луганська область, м. Лисичанськ, просп. Перемоги, 58) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність 3 Прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно.

Зобов`язати 3 Прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно у розмірі 48 900,00 грн.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький