Справа № 160/2598/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Справа № 160/2598/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13.02.2023р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення при обрахунку позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2016 2017 роки, передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплатити на користь позивача допомогу на оздоровлення за 2016 2017 роки, передбачену статтею 10-1 та частиною 3 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди при обрахунку позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні за 23 роки, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні за 23 роки, передбачену частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 17.08.2017р. його було звільнено з військової служби, проте, в період проходження військової служби та при звільненні йому було здійснено нарахування та виплата грошової допомоги на оздоровлення за 2016 2017 роки, а також і одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 23 роки, не в повному обсязі, а саме: при їх обрахунку не були враховані щомісячна додаткова грошова винагорода та індексація грошового забезпечення, передбачені ст.10-1 та ч.3 ст.15, ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, вказує, що зазначені складові його грошового забезпечення мають систематичний (щомісячний) характер, а тому мають враховуватися у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2017 роки та розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням вимог ст.9 Закону №2011-ХІІ. Окрім того, позивач у позові посилається і на численну правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, і на позицію ВП Верховного Суду у постанові від 06.09.2019р. у справі №522/2738/17 та інших постановах (а.с.1-7).

Ухвалою суду від 20.02.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 21.03.2023р. відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, запропоновано відповідачеві протягом 15 днів після отримання цієї ухвали надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати довідку про проведені розрахунки за спірними виплатами виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.27).

Відповідач вищезазначену ухвалу суду та копію позову з додатками отримав засобами поштового зв`язку 01.03.2023р., що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.36).

На виконання вищенаведених вимог ухвали суду, 17.03.2023р. відповідачем до суду подано відзив на позов, в якому останній просив у позовних вимогах позивача відмовити повністю посилаючись на те, що з 17.08.2017р. позивача було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення згідно наказу №202(по стройовій частині), також вказаним наказом було передбачено і виплату позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач за наказом погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, вказаний наказ не оскаржив, тому про можливе порушення його права позивач дізнався під час звільнення 17.08.2017р. (зазначена правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2017р. по справі №К/800/15174/16). Також відповідач вказує і на те, що у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. №1294 та довідки фінансового відділу ВЧ від 16.03.2023р. №91 позивачеві була нарахована та виплачені і грошова допомога для оздоровлення у 2016 та 2017 роках у розмірі 8389,20 грн. за кожний рік відповідно, у зв`язку із чим відповідач вважає, що доводи позивача є неправдивими та не відповідають дійсності, оскільки позивач отримав як грошову допомогу на оздоровлення у 2016-2017 роках, так і одноразову грошову допомогу при звільненні, що свідчить про те, що розрахунок грошового забезпечення при звільненні військова частина здійснила у повному обсязі, тому прав позивача порушено не було (а.с.38-40).

Разом з тим, на вимогу суду відповідачем до відзиву була надана довідка про нараховані та виплачені грошову допомогу для оздоровлення від 16.03.2023р. за №91, яка не містила відомостей про проведення розрахунку (обрахунок) грошової допомоги для оздоровлення, виплачену позивачеві у 2016-2017 роках, а також і не містила інформації про розрахунок (обрахунок) одноразової грошової допомоги при звільненні, що є предметом цього спору.

У зв`язку із не наданням відповідачем вказаної інформації (довідки) ухвалою суду від 24.04.2023р. було повторно витребувано від учасників справи, у тому числі і від відповідача, розрахунки грошової допомоги для оздоровлення за 2016-2017р., одноразової грошової допомоги при звільненні із зазначенням складових грошового забезпечення позивача, які були включені до розрахунку наведеної допомоги, розгляд даної справи було продовжено до 24.05.2023р., що підтверджується змістом наведеної ухвали суду, наявної у справі (а.с.44-45).

10.05.2023р. на виконання вищенаведених вимог ухвали суду від 24.04.2023р. відповідач надав пояснення, у яких додатково зазначив, що до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема, індексація не є видом грошового забезпечення і не має постійний характер, тому відсутні підстави для включення сум індексації в розрахунок суми одноразової грошової допомоги при звільненні позивача та грошової допомоги на оздоровлення. Окрім того, відповідач посилається і на те, що задоволення позовних вимог у цій справі може слугувати можливістю для інших військовослужбовців протиправно отримати виплати із коштів державного бюджету, в подальшому провокуватиме зайву (неправомірну) витрату бюджетних коштів, що відповідач вважає недопустимим у період дії воєнного стану та продовження військової агресії рф, надано довідку про розрахунки допомоги для оздоровлення за 2016-2017 роки та одноразової допомоги при звільненні від 08.05.2023р. №126 (а.с.51-54,56-57).

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 24.05.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді начальника відділення бойової та спеціальної підготовки, 03.08.2017р. згідно до наказу №105 о/с був звільнений з військової служби у відставку за ст.26 ч.6 п. «б» (за станом здоров`я), виключений зі списків військової частини 17.08.2017р. (наказ №202 від 17.08.2017р.), що підтверджується копією паспорту, копією військового квитка позивача, копією витягу з послужного списку особової справи та копією витягу із наказу (а.с.9-10,13-14,21-23,65).

Згідно з наказом від 17.08.2017р. №202 також було наказано виплатити позивачеві, зокрема:

- одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (23 роки) на підставі наказу МВС України №638 від 04.07.2014р.;

- щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 01 по 17 серпня 2017р. у розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення, передбачену наказом МВС №72 від 23.01.2015р. (а.с.21,65).

У подальшому на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2021р. у справі №160/10945/21 відповідачем позивачеві 27.01.2023р. була нарахована та виплачена індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 17.08.2017р. у розмірі 58830,07 грн., що підтверджено копією скріншоту відомостей про дохід позивача (а.с.19).

Також, із матеріалів справи було встановлено, що у 2016-2017 роках позивачеві була нарахована та виплачена грошова допомога для оздоровлення, яка становила у 2016р.- 8389,20 грн., у 2017р. 8389,20 грн., що підтверджується довідкою від 16.03.2023р. №91 (а.с.41).

В той же час, зі змісту довідки відповідача від 08.05.2023р. №126 вбачається, що позивачеві була виплачена допомога для оздоровлення у 2016р.-2017р. та вищезгадана одноразова грошова допомога при звільненні без урахування (при її розрахунку) щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення (а.с.56-57).

24.02.2023р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати розрахунок виплаченої йому грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2017 роки; розрахунок виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні та інформацію чи врахована щомісячна додаткова грошова винагорода при розрахунку грошової допомоги для оздоровлення та одноразової грошової допомоги при звільненні, що підтверджується копією заяви позивача та квитанціями Укрпошти про її відправку відповідачеві 24.02.2023р. (а.с.33-34).

Відповіді на вказану заяву позивача відповідачем надано не було (такі докази в матеріалах справи відсутні).

Вважаючи протиправною вищенаведену бездіяльність відповідача щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення (які мали постійних характер) при розрахунку (обрахунку) позивачеві грошової допомоги для оздоровлення за 2016-2017 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, виходячи з наступного.

Що стосується питання неврахування відповідачем щомісячної додаткової грошової винагороди при проведенні розрахунку грошової допомоги для оздоровлення за 2016-2017 роки позивачеві, що є предметом цього спору, суд враховує таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, що встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно з ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Нормами ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п.1 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

У спірний період 2016-2017 роки та до 02.05.2018р. діяла Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України від 04.07.2014р. №638, яка була зареєстрована у Мінюсті 22.07.2014р. за №849/25626 (далі Інструкція №638).

Так, у відповідності до вимог п.23.1 розділу ХХІІІ наведеної Інструкції №638 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

За змістом п.23.2 розділу ХХІІІ Інструкції №638 допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за їх рапортом за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командирові (начальнику) на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір допомоги для оздоровлення визначається, виходячи з посадових окладів, окладів за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород, які не мають постійний характер), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно із законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги п.23.4 розділу ХХІІІ Інструкції №638.

На момент виникнення спірних відносин виплата щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України була врегульована Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затвердженої наказом МВС України від 23.01.2015р. №72 (зареєстрована у Мінюсті 30.01.2015р. за №108/26553) яка була чинною до 16.10.2018р. (далі Інструкція №72).

Згідно до п.2 вказаної Інструкції №72 було встановлено виплату такої щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Аналізуючи наведені вище норми, чинні на момент виникнення спірних відносин, можна зробити висновок, що розмір допомоги для оздоровлення у 2016 та 2017 роках повинен був визначатися із врахуванням, зокрема, і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які мають постійний характер, а згідно Інструкції №72, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено виплату військовослужбовцям Національної гвардії України щомісячної додаткової грошової винагороди.

Тобто, така вищенаведена винагорода носила постійний характер (виплачувалася щомісячно), а відповідно, мала були врахована відповідачем при визначенні розміру матеріальної допомоги для оздоровлення позивачеві у 2016-2017 роках з урахуванням вимог як ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, так і п.23.4 розділу ХХІІІ Інструкції №638.

Так, як встановлено судом під час судового розгляду справи, позивач у період проходження військової служби (спірний період - 2016-2017р.р.) отримував щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Інструкцією №72, у розмірі 60% місячного грошового забезпечення (інших доказів на спростування зазначеного відповідачем не надано), що підтверджується і змістом копії наказу від 17.08.2017р. №202 (а.с.21,65).

Разом з тим, зі змісту довідки відповідача від 08.05.2023р. за №126 вбачається, що при визначенні розміру допомоги для оздоровлення позивача за 2016-2017р. вищенаведена щомісячна додаткова грошова винагорода (мала постійний характер, так як виплачувалась щомісячно), не враховувалася (а.с.56-57).

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що, виходячи з того, що Інструкцією №72 було встановлено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, зокрема, і позивачеві, у розмірі до 60 відсотків місячного грошового забезпечення (у даному випадку, такий розмір виплачувався позивачеві), яка не підпадає під визначення разових виплат (виплачувалася щомісячно), а відповідно, вона (така винагорода) повинна була бути включена відповідачем до суми, з якої обраховувалася позивачеві допомога на оздоровлення з урахуванням приписів ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, так і п.23.4 розділу ХХІІІ Інструкції №638, чинної на момент виникнення спірних відносин.

При цьому, судом критично надається оцінка та не приймаються до уваги аргументи відповідача, викладені у довідці від 08.05.2023р. №126 (а.с.56-57), з приводу того, що дана винагорода до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення (допомога для оздоровлення є одноразовою) згідно до вимог п.11 Інструкції №72 не включається, оскільки підзаконні нормативно-правові акти не можуть звужувати поняття грошового забезпечення, встановленого ч.2 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, а відповідно, у разі неузгодженості таких підзаконних нормативно-правових актів із Законом, за загальним правилом, підлягають застосуванню саме норми Закону №2011-ХІІ, які мають вищу силу.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 19.05.2022р. у справі №420/5512/19.

Окрім того, і Велика Палата Верховного Суду у справі №522/2738/17 та у постанові Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №826/11679/17 дійшла висновків про те, що до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема, щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

За викладеного, слід дійти висновку, що неврахування відповідачем при визначенні розміру грошової допомоги для оздоровлення позивача у 2016 та у 2017 роках щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Інструкцією №72, яка носила постійний характер, є протиправною бездіяльністю відповідача.

Щодо питання правомірності не врахування відповідачем при визначенні розміру допомоги для оздоровлення за 2016-2017рр. індексації грошового забезпечення, суд зазначає про наступне.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (частина друга статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

Статтею 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно до статті 1 згаданого Закону, індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Отже, аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що індексація має спеціальний статус виплату у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії, оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частини грошового забезпечення.

Зазначених правових висновків дотримується і Верховний Суд у своїх постановах від 11.12.2019р. у справі №638/5794/17, від 27.12.2019р. у справі №643/11749/17.

Так, як встановлено із матеріалів справи під час проведення розрахунку та виплати позивачеві допомоги для оздоровлення за 2016-2017р.р. індексація грошового забезпечення не була врахована, що підтверджується змістом довідки від 08.05.2023р. №126 (а.с.56-57).

Факти того, що відповідачем позивачеві не була врахована індексація грошового забезпечення при визначенні (розрахунку) грошової допомоги для оздоровлення за 2016-2017р.р. підтверджується і тим, що індексація грошового забезпечення позивачеві була нарахована та виплачена за спірний період, у томі числі і за 2016-2017р.р., лише за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2021р. у справі №160/10945/21 27.01.2023р. (а.с.19).

Окрім того, зі змісту доданого до позову розрахунку індексації грошового забезпечення, видно, що у період з січня по грудень 2016р., з січня по серпень 2017р. (по17.08.2017р. звільнення зі служби) позивачеві нараховувалася індексація грошового забезпечення щомісячно (даний розрахунок відповідачем не спростований) - (а.с.63-64).

Отже, аргументи відповідача про те, що індексація грошового забезпечення не може бути включена до розрахунку допомоги для оздоровлення через те, що не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищенаведеними доказами та аналізом наведеного законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

За таких обставин та враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтримання купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому, суд приходить до висновку, що вона мала бути врахована у складі грошового забезпечення позивача під час розрахунку допомоги для оздоровлення у 2016-2017р.р.

За викладеного, суд приходить до висновку, що неврахування відповідачем індексації грошового забезпечення при проведенні розрахунку позивачеві допомоги для оздоровлення за 2016-2017р.р., є протиправною бездіяльністю відповідача.

Що стосується правомірності неврахування відповідачем індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди при проведенні розрахунку позивачеві одноразової допомоги при звільненні, передбачену ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, суд виходить з наступного.

За приписами ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Такі ж самі норми містить і у п.37.1 розділу ХХХУІІ Інструкції №638, чинної на момент виникнення спірних відносин.

Також згідно п.37.6 розділу ХХХУІІ Інструкції №638 було встановлено, що до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується ця одноразова грошова допомога при звільненні, включаються: оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і додаткові види грошового забезпечення (щомісячні надбавки, доплати, премія).

Отже, із наведеного аналізу вказаних норм вбачається, що при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні позивача (17.08.2017р.) відповідачем повинна була бути включена у тому числі і щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією №72, чинною на момент виникнення спірних відносин.

Як встановлено судом із матеріалів справи, право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивач набув у відповідності до ст.15 Закону №2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.

Спірним питанням є склад грошового забезпечення військовослужбовців, (у даному випадку, індексація грошового забезпечення та додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією №72), з якого повинна бути розрахована одноразова грошова допомога при звільненні.

Факт не врахування індексації грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди при обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні позивача підтверджується змістом довідки відповідача від 08.05.2023р. №126 (а.с.56-57).

Разом з тим, як уже зазначалося вище, вказані види грошового забезпечення позивача (індексація та додаткова грошова винагорода) носили систематичний характер (щомісячні), а, відповідно, вказані види грошового забезпечення повинні були включатися відповідачем при обрахунку (розрахунку) позивачеві і розміру такої одноразової грошової допомоги при звільненні.

Тобто, як встановлено судом, а відповідачем не спростовано, позивачеві нараховувалась додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією №72 та індексація грошового забезпечення і виплачувалась щомісяця (інших доказів на спростування відповідачем суду не надано), тому підстави вважати таку винагороду та індексацію одноразовими видами грошового забезпечення у адміністративного суду відсутні.

Аналогічна правова позиція узгоджується і з позицією Верховного Суду у його постановах від 23.12.2020р. у справі №826/8081/16, від 29.12.2020р. у справі №240/1095/20 та від 26.02.2021р. у справі №620/3346/19, які підлягають врахуванню адміністративним судом у подібних правовідносинах згідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на наведену правову позицію Верховного Суду, судом не приймаються до уваги та відхиляються аргументи відповідача з приводу необхідності застосування до даних правових відносин правового висновку, викладеного у постанові Вищого адміністративного суду України від 20.06.2017р. по справі №К/800/15174/16, оскільки, у даному випадку, підлягають застосуванню правові позиції, які прийняті пізніше в часі.

При цьому, судом відхиляються аргументи відповідача на те, що позивач 17.08.2017р. погодив з ним усі необхідні розрахунки, підписав наказ та його не оскаржив, з огляду на те, що в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, що узгоджується і з позицією, викладеною у рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013, а також і у постанові Верховного Суду від 27.04.2023р. у справі №300/4201/22.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що і неврахування відповідачем «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, також є протиправною бездіяльністю відповідача.

У відповідності до ч.1 та ч.4 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не доведено належними, достатніми і допустимими доказами правомірність бездіяльності щодо неврахування «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку позивачеві допомоги для оздоровлення за 2016-2017р.р. та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням встановленим судом обставин та аналізу вищенаведених приписів чинного, на момент спірним правовідносин, законодавства.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення доводи відповідача про те, що позивач отримав допомогу для оздоровлення за 2016-2017р.р. та одноразову грошову допомогу при звільненні, тому право позивача порушено не було, з огляду на те, що предметом спору у даній справі є не питання виплати/невиплати вказаних видів грошового забезпечення позивачеві, а правильність проведення їх розрахунку щодо неврахування при їх визначенні таких складових видів грошового забезпечення, як «щомісячна додаткова грошова винагорода» та «індексація грошового забезпечення» та як встановлено судом із вище досліджених копій документів, така бездіяльність відповідача мала місце, що є недотриманням відповідачем вимог ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ та Інструкції №638, чинної на момент виникнення спірних правовідносин.

Також є безпідставними та необґрунтованими і аргументи відповідача з приводу того, що задоволення позовних вимог у цій справі може слугувати можливістю для інших військовослужбовців протиправно отримати виплати із коштів державного бюджету, провокуватиме зайву витрату бюджетних коштів у період дії воєнного стану та продовження військової агресії рф, з огляду на те, що, по-перше, рішення у даній справі стосується тільки прав та інтересів позивача і не може вплинути на права та інтереси інших осіб, а, відповідно, дане рішення не може бути підставою для виплати будь-яких коштів з державного бюджету іншим особам; по-друге, дане судове рішення не є прецедентним, оскільки існує уже стала судова практика з приводу даного питання, у тому числі, і численна правова позиція Верховного Суду, зокрема, і у постанові від 26.02.2021р. у справі №620/3346/19 та інших багатьох постановах цього суду, які у ній наведені; по-третє, наявність дії воєнного стану та продовження військової агресії рф проти України не може бути визнано поважною причиною та бути обґрунтованими підставами для порушення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, прав та інтересів військовослужбовців щодо належного їх грошового забезпечення, виходячи з вимог Конституції України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо неврахування «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку позивачеві допомоги для оздоровлення за 2016-2017р.р. та одноразової грошової допомоги при звільненні, за критеріями, визначеними ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, суд приходить до висновку, що відповідач, при вчиненні вищенаведеної бездіяльності, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з порушенням вимог ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, Інструкцій №638 та №72, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, допустивши вищенаведену бездіяльність, відповідач порушив права та інтереси позивача на належне грошове забезпечення як військовослужбовця Національної гвардії України, які підлягають захисту шляхом визнання наведеної бездіяльності протиправною в судовому порядку.

Також, з урахуванням того, що судом встановлена протиправна бездіяльність відповідача щодо неврахування «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку позивачеві допомоги для оздоровлення за 2016-2017р.р. та одноразової грошової допомоги при звільненні, підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про зобов`язання вчинити певні дії, а саме: зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплатити позивачеві допомоги для оздоровлення за 2016-2017р.р. та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням «індексації грошового забезпечення» та «щомісячної додаткової грошової винагороди», як похідні позовні вимоги та з урахуванням того, що ефективним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії згідно до повноважень суду, встановлених ст.245 КАС України та ст.13 Конвенції.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом згідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, тому у адміністративного суду відсутні будь-які підстави для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо неврахування «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової допомоги для оздоровлення за 2016 2017 роки, передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) допомогу для оздоровлення за 2016 2017 роки, передбачену статтею 10-1 та частиною 3 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення».

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 )щодо неврахування «індексації грошового забезпечення» та «щомісячної додаткової грошової винагороди» при обрахунку ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення».

Розподіл судових витрат не здійснюється згідно зі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва