Справа № 420/17302/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/17302/22

Головуючий І інстанції: Пекний А.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Голобородько Д.В. та представника відповідача (апелянта) - Абросимова А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 09.02.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

29.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира (з основної діяльності) Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 від 29.10.2022р. №501 «Про результати службового розслідування за фактом відмови військовослужбовців батальйону морської піхоти в/частини НОМЕР_1 виконувати бойовий наказ командира ДШР батальйону морської піхоти в частині, що стосуються притягнення до дисциплінарного стягнення (п.3 наказу), позбавлення щомісячної премії за жовтень 2022р. (п.4 наказу) та позбавлення додаткової винагороди (п.5 наказу) стрільця-помічника гранатометника 1 десантно-штурмового взводу ДШР батальйону морської піхоти матроса ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошові кошти в сумі, в якій не було здійснено виплати на підставі наказу командира (з основної діяльності) Військової частини НОМЕР_1 №501 від 29.10.2022р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ відповідача від 29.10.2022р. №501 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, позбавлення щомісячної премії за жовтень 2022р. та позбавлення «додаткової винагороди» є неправомірним та безпідставним, оскільки такий ґрунтується на необґрунтованих і помилкових висновках проведеного з порушенням встановленої процедури службового розслідування по факту відмови військовослужбовців батальйону морської піхоти Військової частини НОМЕР_1 виконувати бойовий наказ командира ДШР батальйону морської піхоти.

Зокрема, позивач зазначив про те, що про відповідний наказ та власне про проведення службового розслідування командування не повідомили ні йому, ні жодному військовослужбовцю, щодо якого воно здійснювалось, що позбавило їх можливості надати свої письмові пояснення та заперечення по суті. Крім того, під час проведення даного службового розслідування ні він (позивач), ні інші військовослужбовці, щодо яких здійснювалось службове розслідування, не були ознайомлені з підставами його проведення, зі своїми правами та обов`язками, і були позбавлені можливості порушити клопотання про витребування та долучення нових документів чи інших матеріальних носіїв інформації, висловити письмові зауваження та пропозиції щодо проведення розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять, а також ознайомитися зі змістом акта службового розслідування.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано п.п.3-5 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2022р. №501 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, в частині позбавлення позивача щомісячної премії за жовтень 2022р. та додаткової винагороди за жовтень 2022р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу щомісячну премію за жовтень 2022р., а також додаткову винагороду за жовтень 2022р., передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 08.03.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2023р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

22.03.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін на 17.05.2023р.

20.03.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник позивача категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та мотивовано просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції представник відповідача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Позивач та його представник, будучи своєчасно та належним чином повідомлені про розгляд даної справи, у судові засідання з невідомих причин не прибули.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - матрос ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді «стрільця-помічника гранатометника» 1-го десантно-штурмового взводу ДШР БМП Військової частини НОМЕР_1 .

03.10.2022р. командир батальйону морської піхоти в/частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_3 своїм рапортом за вх. №15415 повідомив командира Військової частини НОМЕР_1 про те, що 02.10.2022р. деякий склад ДШР БМП відмовився виконувати бойовий наказ командира роти. Також, у цьому рапорті був наведений перелік з 39 військовослужбовців ДШР БМП, до числа яких входив і позивач.

Будь-яких конкретних відомостей зазначений рапорт не містить.

25.10.2022р. наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №1106 було призначено службове розслідування щодо виявленого факту відмови військовослужбовців батальйону морської піхоти в/частини НОМЕР_1 виконувати бойовий наказ командира ДШР БМП.

Цим же наказом проведення службового розслідування було доручено старшому оперативному черговому відділення напрямків командного пункту штабу в/частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_4 .

Строк проведення службового розслідування вказаним наказом обмежено терміном до 29.10.2022р.

Пунктом 5 цього наказу також було зобов`язано довести його зміст до всього особового складу в частині, що їх стосується.

Проте, в ході проведення службового розслідування письмові пояснення у позивача не відбирались, як і не складався акт про відмову позивача від наданні пояснень.

Доказів ознайомлення позивача з зазначеним вище наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2022р. №1106 матеріали справи не містять.

Так, в матеріалах службового розслідування наявні надані старшому оперативному черговому відділення напрямків командного пункту штабу в/частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_4 письмові пояснення майора ОСОБА_3 від 21.10.2022р., старшого лейтенанта ОСОБА_5 від 19.10.2022р., матроса ОСОБА_6 від 20.10.2022р., молодшого сержанта ОСОБА_7 від 20.10.2022р., матроса ОСОБА_8 від 20.10.2022р., матроса ОСОБА_9 від 20.10.2022р., матроса ОСОБА_10 від 20.10.2022р., матроса ОСОБА_11 від 21.10.2022р., сержанта ОСОБА_12 від 21.10.2022р. та матроса ОСОБА_13 від 21.10.2022р.

Як вбачається зі змісту пояснень т.в.о. командира ДШР БМП в/частини НОМЕР_1 ст. лейтенанта ОСОБА_5 , 02.10.2022р. він видав бойовий наказ особовому складу роти, однак 39 військовослужбовців роти, серед яких був і ОСОБА_1 , фактично відмовилися від його виконання з підстав нібито відсутності сил і засобів для виконання в той день цього наказу.

Факт відмови вказаних визе 39 військовослужбовців роти виконувати бойовий наказ командира роти, виданий на виконання «бойового розпорядження» командира батальйону морської піхоти від 04.10.2022р. №640/281/178дск, підтвердив в своїх поясненнях і командир батальйону морської піхоти в/ч НОМЕР_1 майор ОСОБА_3 .

Як пояснив матрос ОСОБА_6 в своїх поясненнях, він в період з 30.09.2022р. по 03.10.2022р. знаходився на лікуванні в санітарній частині в с.Нова Калуга та жодних бойових наказів від командира роти чи батальйону ІНФОРМАЦІЯ_1 не чув і не отримував.

Молодший сержант ОСОБА_7 , в свою чергу, пояснив, що перебував у місці дислокації, але не мав ані зброї, ані бронежилету, оскільки був поранений і залишив їх у попередньому місці дислокації, і від виконання завдань офіційно не відмовлявся.

Як видно зі змісту пояснень іншого військовослужбовця - матроса ОСОБА_8 , останній пояснив, що з 30.09.2022р. по 07.10.2022р. і з 11.10.2022р. по 17.10.2022р. перебував у місці зосередження в с. Нова Калуга, а саме в санітарній частині, і від виконання бойового наказу командира роти не відмовлявся.

Матрос ОСОБА_9 , в свою чергу, зазначив, що в період з 20.09.2022р. по 30.10.2022р. теж знаходився на лікуванні та не відмовлявся від виконання бойового наказу.

Матрос ОСОБА_10 пояснив, що 02.10.2022р. знаходився у місці зосередження в с. Нова Калуга, але спірний бойовий наказ командира роти до нього ніхто не доводив.

Матрос ОСОБА_11 пояснив, що у нього станом на 02.09.2022р. не було ніяких засобів для виконання бойового наказу, але він офіційно не відмовлявся від його виконання.

Сержант ОСОБА_12 зазначив, що з 23.09.2022р. по 10.10.2022р. знаходився на лікуванні та теж не відмовлявся від виконання бойового наказу.

Матрос ОСОБА_13 пояснив, що 01.10.2022р. отримав ушкодження в ДТП, внаслідок чого за станом здоров`я не міг виконати бойовий наказ.

До матеріалів службового розслідування командиром батальйону морської піхоти в/частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_3 також було надано довідку від 22.10.2022р. з переліком з 39 військовослужбовців, які 02.10.2022р. перебували у районі зосередження ДШР БМП, а також рапорт т.в.о. командира ДШР БМП лейтенанта Бородіна Н. від 21.10.2022р. із тотожним переліком військовослужбовців.

Таким чином, в ході службового розслідування було з`ясовано, що надана інформація щодо 39 військовослужбовців, які 02.10.2022р. перебували у районі зосередження ДШР БМП та відмовились виконувати бойовий наказ фактично частково не відповідає дійсності, оскільки 5 (із 39) військовослужбовців знаходились на лікуванні, а саме - матрос ОСОБА_6 , матрос ОСОБА_8 матрос ОСОБА_9 сержант ОСОБА_12 та матрос ОСОБА_13

28.10.2022р. посадовою особою відповідача було складено Акт службового розслідування (затверджений командиром в/ч 29.10.2022р.), за висновками якого підтверджено факт можливої протиправної діяльності і порушення вимог ст.ст.4,6 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», ст.ст.11,16 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» деякими військовослужбовцями ДШР БМП Військової частини НОМЕР_1 .

В Акті наведений перелік з 39 військовослужбовців ДШР БМП, до числа яких входить і позивач.

Як вбачається із змісту цього Акту службового розслідування, матрос ОСОБА_1 допустив умисне грубе порушення своїх обов`язків як військовослужбовця, що призвело до можливого скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.403 КК України.

Вину ОСОБА_1 обтяжено тим, що правопорушення вчинено під час дії «воєнного стану», а пом`якшувальною обставиною є подальше виконання бойових наказів і перебування з 18.10.2022р. в зоні бойових дій.

Доказів ознайомлення позивача з вказаним вище актом в матеріалах справи не міститься.

Далі, т.б. 29.10.2022р. командиром в/частини НОМЕР_1 , на підставі цього Акту службового розслідування, було видано наказ №501, пунктом 3 якого, матроса ОСОБА_1 - стрільця - помічника гранатометника 1 десантно-штурмового взводу ДШР БМП, за порушення ст.ст.4,6 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» та ст.ст.11,16 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» було притягнуто до дисциплінарної відповідальності і накладено дисциплінарне стягнення у вигляді «попередження про неповну службову відповідність».

Крім того, пунктом 4 цього ж наказу №501 позивача (та інших військовослужбовців) було позбавлено щомісячної премії за жовтень 2022р. відповідно до абз.3 п.5 розділу XIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністра оборони України від 07.06.2018р. №260), а п.5, окрім іншого, ще було вирішено не виплачувати позивачу (та іншим вказаним військовослужбовцям) і «додаткову винагороду» за жовтень 2022р. згідно із пп.9.7 п.9 Окремого доручення МО України від 23.06.2022р. №912/з/29.

Не погоджуючись з зазначеними вище висновками службового розслідування та прийнятим на їх підставі спірним наказом відповідача, позивач звернуся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, неправомірності дій та спірного наказу командира в/частини НОМЕР_1 .

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відносини між Державою в особі її компетентних органів (посадових осіб та службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження військової служби регламентовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, «Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. наказом Міністра оборони України від 10.04.2009р. №170), «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008), «Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV), «Дисциплінарним статутом Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV) та «Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (затв. наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017р. №608).

Відповідно до положень ст.9 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці Збройних Сил України мають права та свободи із урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Згідно зі ст.11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним та дисциплінованим; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.

В свою чергу, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Дані обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту внутрішньої служби).

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що правила поведінки та обов`язки, покладені на військовослужбовців, зокрема, стосовно неухильного дотримання вимог Конституції України та Законів, дотримання зразка високої культури, скромності й витримки, збереження військової честі, захисту своєї й поваги гідності інших людей, поширюються на військовослужбовця не лише під час несення ним служби, а й у вільний від несення служби час.

За змістом ст.ст.26,27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення або ж провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

При цьому, військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

За визначенням, наведеним у ст.ст.1 та 2 Дисциплінарного статуту, військовою дисципліною є бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту унормовано, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення про необхідність притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Право командира, за змістом ст.6 Дисциплінарного статуту, віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, окрім випадку віддання явно злочинного наказу або ж розпорядження.

Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Окрім того, командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором або ж погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

У відповідності до ст.45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.

Так, за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим же Статутом, за винятком випадків, передбачених КУпАП. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, останні несуть відповідальність згідно з КУпАП. У разі ж вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

На військовослужбовців, за змістом ст.48 Дисциплінарного статуту, можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег, щодо військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти; ґ) попередження про неповну службову відповідність, крім осіб рядового складу строкової військової служби; д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь щодо осіб сержантського (старшинського) і офіцерського складу; є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду щодо військовослужбовців сержантського (старшинського) складу; ж) звільнення зі служби через службову невідповідність, крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів.

Згідно з ч.1 ст.84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Якщо ж вину військовослужбовця повністю доведено, то командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення і обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення такого правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (ч.1 ст.86 Дисциплінарного статуту).

Отже, командир фактично самостійно вирішує, чи призначати службове розслідування, проте притягнення службової особи до дисциплінарної відповідальності можливе виключно за наявності повної доведеності вини військовослужбовця.

Так, як встановлено з матеріалів справи та змісту матеріалів службового розслідування від 29.10.2022р., в ході його проведення було виявлено 39 військовослужбовців особового складу ДШР БМП в/частини НОМЕР_1 , серед яких був і позивач ОСОБА_1 , які відмовився 02.10.2022р. від виконання бойового наказу командира роти. Грубі порушення своїх обов`язків як військовослужбовця ДШР БМП в/частини НОМЕР_1 та неналежне виконання позивачем службових обов`язків призвели до можливого скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.403 КК України. Вчинення кримінального правопорушення, згідно з цим же актом службового розслідування, підтверджується фактами і обставинами, встановленими в ході його проведення.

Т.б. фактично з висновків службового розслідування слідує, що дані обставини встановлюють причинний зв`язок між протиправною поведінкою військовослужбовця та подією, що сталася. Вина позивача, за змістом акта службового розслідування від 29.10.2022р., виражається у формі прямого умислу. Вину ОСОБА_1 обтяжено тим, що правопорушення вчинено під час дії воєнного стану, а пом`якшувальною обставиною є подальше виконання ним бойових наказів і перебування з 18.10.2022р. в зоні бойових дій.

Так, процедура проведення службового розслідування, як зазначалося вище, передбачена ст.45 і ст.ст.84-88 Дисциплінарного статуту та деталізована положеннями Порядку №608.

У п.2 розділу І Порядку №608 надано визначення «службовому розслідуванню», згідно з яким, - це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Службове розслідування, згідно з п.1 розділу ІІ Порядку №608, може призначатися, зокрема, у разі: невиконання або ж неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Розділом ІІІ Порядку № 608 визначено порядок проведення службового розслідування.

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку №608 встановлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

У відповідності до п.3 розділу ІІІ зазначеного Порядку, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування.

За вимогами п.п.8,9 розділу ІІІ Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України і за нерозголошення інформації, що стосується службового розслідування.

Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

До участі у проведенні службового розслідування заборонено залучати осіб, які є підлеглими військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, осіб, які брали участь у правопорушенні або особисто зацікавлені у результатах розслідування.

Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.

Загальний строк службового розслідування не може перевищувати 2-х місяців (п.п.12,13 розділу ІІІ Порядку №608).

Як визначено п.п.1,3 розділу ІV Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані, зокрема, дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, серед іншого, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про права та обов`язки під час проведення службового розслідування; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, а також вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Згідно з п.1 розділу VІ Порядку №608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.

Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом (п.2 розділу VІ Порядку №608).

Отже, системний аналіз наведених вище правових норм чітко дає підстави для висновку, що рішення про притягнення особи до матеріальної відповідальності приймається виключно у тому випадку, коли вину військовослужбовця повністю доведено.

Що ж стосується правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися на тому, чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення, чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення та чи є застосоване стягнення пропорційним (співмірним) із вчиненим діянням.

У свою чергу, акт (висновок) службового розслідування повинен містити повне та об`єктивне дослідження обставин скоєння правопорушення, тобто повинні бути встановлені обставини, за яких військовослужбовець скоїв відповідне правопорушення або ж обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення правопорушення, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим, причини та умови, що призвели до вчинення такого правопорушення.

Подібні за змістом висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 06.02.2020р. у справі №826/1916/17 та від 22.09.2022р. у справі №420/4977/20.

Судова колегія, з урахуванням того, що позивача було притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності, зазначає про те, що адміністративний суд, під час розгляду справи, зобов`язаний самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності ознак правопорушення та дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки із відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 03.02.2021р. у справі №817/1071/16.

Як вбачається зі спірного акту від 29.10.2022р., службовим розслідуванням встановлено факт відмови 02.10.2022р. деяким особовим складом ДШР БМП в/частини НОМЕР_1 від виконання бойового наказу командира роти.

Далі, як вже зазначалося вище, за вказаним фактом командиром в/ч було призначено службове розслідування із метою уточнення причин та умов нібито відмови військовослужбовців батальйону морської піхоти в/ч НОМЕР_1 виконувати бойовий наказ командира ДШР БМП, а також встановлення ступеня вини останніх, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення цього правопорушення.

Так, з метою встановлення наведених вище обставин, судом апеляційної інстанції досліджено наявні у справі матеріали службового розслідування та, серед іншого, встановлено відсутність будь-яких відомостей та доказів того, що під час проведення даного службового розслідування позивач надавав свої усні чи письмові пояснення.

Апелянт, у свою чергу, також не надав до суду 1-ї та 2-ї інстанцій будь-які докази того, що позивачу взагалі пропонувалось їх надати.

Акт про відмову ОСОБА_1 від надання пояснень в матеріалах справи також відсутній.

Далі, як вбачається зі змісту самого наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2022р. №1106 (п.5), цей наказ має бути доведений до особового складу в частині, що їх стосується. Однак, у матеріалах справи відсутні жодні докази того, що до відома позивача було доведено цей наказ про проведення відносно нього службового розслідування, як і не зазначено будь-яких заслуговуючих на увагу причин, які б перешкоджали це зробити.

Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що позивач взагалі не був повідомлений ні про видання наказу №1106, ні про проведення службового розслідування відносно нього, а також не був ознайомлений і з актом (висновками), а відтак, він фактично був позбавлений усіх прав, передбачених п.3 розділу ІV Порядку №608, зокрема, таких як: знати підстави проведення розслідування, бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення розслідування, давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, що стосуються розслідування, з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень тощо.

Жодного спростування вищевказаних обставин представником відповідача під час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.

У світлі доводів учасників справи та наявних в матеріалах службового розслідування доказів, колегія суддів також звертає увагу на те, що пояснення окремих військовослужбовців і фактичних ініціаторів дисциплінарного провадження відібрані до того, як було призначено вказане службове розслідування, що беззаперечно свідчить про те, що саме при проведенні службового розслідування такі пояснення взагалі не відбиралися.

Письмові пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 датовані періодом часу з 19.10.2022р. по 21.10.2022р., а службове розслідування призначено наказом від 25.10.2022р. №1106. Тобто, жоден із зазначених вище військовослужбовців у період з 25.10.2022р. по 29.10.2022р. (день завершення службового розслідування) пояснень не надавав.

З-поміж іншого, вказані письмові пояснення, хоч і заповнені на бланку отримання пояснень, проте не містять жодних реквізитів наказу про призначення службової перевірки, в рамках якої було відібрано пояснення, а тому підтвердити їх належність саме до проведеної перевірки не вбачається можливим.

Наведене вище дає підстави для висновку, що в ході службового розслідування не було вчинено усіх необхідних дій, передбачених нормами Порядку №608 та спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування: належним чином не встановлені обставини, що підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника, не відібрані пояснення, не встановлені характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступень вини військовослужбовця; причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення.

Тобто, відповідачем, в даному випадку, не було вжито всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що в ході проведення службового розслідування від позивача заперечень, заяв та клопотань, не надходило, колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки, як вже зазначалося вище, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач взагалі був обізнаний про факт проведення відносно нього службового розслідування.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що бойовий наказ командира роти було доведено до військовослужбовців в усній формі. Втім, колегія суддів наголошує, що ані матеріали справи, ані матеріали службового розслідування, ані апеляційна скарга на містять відомостей щодо того, що бойовий наказ, за невиконання якого, у тому числі позивача, притягнуто до дисциплінарної відповідальності, дійсно видавався командиром та був доведений до всіх військовослужбовців батальйону морської піхоти Військової частини НОМЕР_1 . При цьому, відсутні відомості, підкріплені доказами, про те, який саме наказ було віддано 02.10.2022р., у чому він полягав, кому саме та в якій формі, в якому місці та обстановці його було віддано; чи було його доведено до відома саме позивача та чи відмовився він безпосередньо від виконання цього наказу та в якій саме формі і з яких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що окрім ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , за рапортами яких призначено службове розслідування, жодна інша особа з тих, у яких відібрали пояснення, не засвідчила видання наказу, доведення його до відома конкретно позивача та його відмови виконати такий наказ.

На підставі викладеного, вірними є висновки суду першої інстанції, що матеріали службового розслідування містять істотні «суперечності».

Так, у письмових поясненнях командира батальйону ОСОБА_3 йдеться про відмову деяких військовослужбовців виконати бойовий наказ командира роти від 02.10.2022р., який було віддано на виконання іншого наказу (бойового розпорядження) від 04.10.2022р. №640/281/178дск, але цій обставині не надано пояснення, як взагалі і не зрозуміло, яким чином можливо відмовитися від виконання наказу від 02.10.2022р., який видавався на підставі ще не прийнятого наказу від 04.10.2022р.; у висновку стверджується про те, що перелік військовослужбовців, які відмовились виконувати бойовий наказ від 02.10.2022р., наведений у рапорті від 21.10.2022р. та довідці від 22.10.2022р., наданих командиром батальйону ОСОБА_3 та т.в.о. командира роти ОСОБА_14 , однак згадані рапорт та довідка не містять посилань на відмову військовослужбовців виконати наказ, оскільки визначають виключно перелік військовослужбовців, які перебували 02.10.2022р. у місці зосередження роти.

Більш того, самим службовим розслідуванням фактично виявлено невідповідність дійсним обставинам відомостей, наведених у вказаних рапорті та довідці, оскільки з 39 військовослужбовців, які в них зазначені, щонайменше 5 знаходились на лікуванні і взагалі не перебували у місці розташування роти.

Отже, сукупність зібраних даних (відповідно до питань цього службового розслідування) «поза розумним сумнівом» не доводить вини ОСОБА_1 та не може бути визнана судовою колегією належною та достатньою для прийняття оскаржуваного наказу про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді «попередження про неповну службову відповідність».

У свою чергу, вирішуючи питання чи є правильним застосування до позивача досить суворого дисциплінарного стягнення, як то «попередження про неповну службову відповідність», колегія суддів насамперед виходить з того, що за Дисциплінарним статутом, обов`язковою підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є відповідно наявність самого дисциплінарного порушення, а вид дисциплінарного стягнення визначається особою, яка вирішує питання про його накладення.

Відповідно до ст.ст.73,75 КАС України, належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

На переконання судової колегії, накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та притягнення його до дисциплінарної відповідальності, вина якого не була доведена належними та допустимими доказами не може вважатись результатом ефективного службового розслідування, проведеного з порушенням Порядку (процедури).

Підсумовуючи викладене, варто зазначити й про те, що спірний наказ командира в/частини НОМЕР_1 від 29.10.2022р. №501 також не містить інформації відносно будь-яких фактичних подій безпосередньо пов`язаних з виконанням позивачем службових обов`язків, які б, у свою чергу, вказували на конкретні обставини (місце, час) та тяжкі (шкідливі) наслідки, в констатуючий частині наказу не відображено конкретні неправомірні дії (бездіяльність), які ставляться позивачу в вину, наказ не містить посилання на жодний наказ командування, який би не був виконаний позивачем та на вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які могли б бути порушені позивачем (зазначено лише загальні норми чинного законодавства, за порушення яких накладено дисциплінарне стягнення).

Що ж стосується суті нібито виявлених порушень, то суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що з урахуванням того, що матеріали даної службової перевірки були передані на розгляд до ТУ ДБР, розташованим у м.Мелітополі, судова колегія, в межах даної справи не надає оцінку наявності/відсутності допущеного кримінального порушення, адже його наявність/відсутність підлягає перевірці безпосередньо ТУ ДБР. Однак, як слідує зі змісту відповіді ТУ ДБР від 13.05.2023р. за №17-03-4670/2023 (наданою на запит апеляційного суду), на даний час рішення у кримінальному провадженні за №0000199 ще не прийнято. Остаточне рішення планується прийняти в кінці 2023р. - початку 2024р.

Статтею 6 КАС України регламентовано, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, у відповідності до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У розумінні Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні Суду від 06.12.1988р. у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії», принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається виключно на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів владних повноважень. Поширюється він не лише на прийняття такими суб`єктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб. Зокрема, у рішенні від 10.02.1995р. у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника. У даному рішенні, Суд вказує, що заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Відтак, порушення п.2 ст.6 мало місце. Отже, сфера застосування принципу презумпції невинуватості є ширшою. Він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, відтак жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином «доведення вини відповідно до закону», та перебираючи на себе функцію суду.

Таким чином, викладені обставини свідчать про відсутність законних підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді «попередження про неповну службову відповідність», оскільки воно було застосовано на підставі проведеної з порушенням процедури (порядку) службового розслідування та за відсутності належних та достовірних доказів, а тому, відповідно, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності достатніх підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу командира в/частини НОМЕР_1 від 29.10.2022р. №501.

Отже, за таких обставин позовні вимоги є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині.

Що ж стосується інших п/вимог щодо визнання протиправним та скасування даного наказу в частині позбавлення позивача щомісячної премії за жовтень 2022р. та додаткової винагороди за жовтень 2022р., то колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Так, згідно з абз.3 п.5 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністра оборони України від 07.06.2018р. №260), військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження у військовому званні на один ступінь, позбавлення військового звання - за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром.

Відповідно до п.п.1,2,2-1 Постанови КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у т.ч. військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією Постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Так, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої вказаною Постановою КМУ, Міністром оборони України було видано Окреме доручення від 23.06.2022р. №912/з/29, пп.9.7 п.9 якого установлено, до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. та 30 000 грн. не включати військовослужбовців, які: відмовилися виконувати бойові накази (розпорядження) - за місяць, у якому здійснено таке правопорушення, оголошене наказом командира (начальника).

З аналізу вказаних норм вбачається, що позбавлення військовослужбовців премій, додаткових винагород фактично ставиться у залежність від скоєння дисциплінарних правопорушень та/або накладення дисциплінарних стягнень.

Таким чином, факт позбавлення позивача премії за жовтень 2022р. - є прямим наслідком притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності відповідно до наказу командира в/частини НОМЕР_1 від 29.10.2022р. №501. Тому, оскільки притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності фактично вже було визнано судами обох інстанцій протиправним, то, відповідно, безпідставним є і позбавлення його цієї премії.

У свою чергу, з огляду на те, що судом визнано протиправним спірний наказ, в якому оголошено про вчинене позивачем правопорушення, то й відсутні підстави для позбавлення позивача і «додаткової винагороди», передбаченої Постановою КМУ від 28.02.2022 №168.

Отже, враховуючи конкретні обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Крім того, також одночасно слід зазначити й про те, що аналогічна правова позиція з цих спірних питань була викладена і в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2023р. (справа №420/17267/22), від 03.05.2023р. (справа №420/17290/22) та від 16.05.2023р. (справа №420/17297/22), винесених за результатами розгляду тотожних справ за відповідними позовами військовослужбовців з числа тих 39 осіб, які відмовилися від виконання того самого наказу командира роти.

До того ж, також варто звернути увагу й на те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А за правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах обох інстанцій.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 24.05.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко