Справа № 420/10031/22
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2023-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21.07.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а також щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості не отриманого речового майна за період проходження служби з 2017 по 2022 рік;

- зобов`язати військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 по 2022 роки, виходячи з її грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна за період проходження служби з 2017 по 2022 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23 лютого 2022 року №4PC молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено в запас у відповідності із п.п. «г» п. 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з посади начальника групи секретного документального забезпечення служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 . Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2022 року № 41 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років станом на 23.02.2022 року складає: календарна - 4 роки 8 місяців та 23 дня. Даним наказом були передбачені виплати, які позивач отримала при звільнені з військової служби. Проте позивач вважає, що їй неправомірно не нарахували та не виплатили компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, на які вона мала право відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом, та не нараховано та не виплачено грошової компенсації вартості за не отримане речове майно.

Ухвалою від 26.07.2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі та матеріали позовної заяви відповідач отримав 27.07.2022 року, що підтверджується звітом про доставку електронного листа.

Ухвалою від 30.03.2023 року суд витребував у відповідача докази по справі, враховуючи неподання відповідачем відзиву на позов та неможливістю вирішення справи на підставі наявних доказів.

На виконання ухвали суду відповідач 20.04.2023 року поштою надіслав до суду витребувані докази (вхід.№13014/23 від 25.04.2023р.), а також подав до суду відзив на позов разом з заявою про поновлення строку на його подання.

Ухвалою суду від 27.04.2023 року продовжено відповідачу військовій частині НОМЕР_1 строк на подання відзиву, прийнято до розгляду відзив на позов.

Згідно поданого до суду відзиву на позовну заяву, відповідач просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки в період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01.04.2021 року по 23.02.2022 року позивач не зверталася та не надавала жодних підтверджуючих документів (довідок) про надання їй права на одержання додаткової відпустки як особі, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом, та виплату їй грошової компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки. Виходячи з приписів ст.19 Закону України «Про відпустки», додаткова відпустка надається з одному з батьків, а тому відпустка надається за умови підтвердження невикористання такої відпустки другим з батьків неповнолітніх дітей або дитини з інвалідністю. За відсутності відповідних звернень від позивача та документів, що підтверджують ненадання такої відпустки другому з батьків, грошова компенсація на момент звільнення не виплачувалася.

Також відповідач зазначив, що інформація про надання позивачеві додаткової відпустки в період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 у відповідача відсутня. Підтвердженням або спростуванням інформації щодо надання додаткової відпустки позивачу за період проходження служби до 01.04.2021 року може бути довідка з попереднього місця проходження служби або довідка встановленого зразка Галузевого державного архіву МО України.

Щодо вимоги позивача про виплату їй компенсації вартості не отриманого речового майна за період проходження служби з 2017 по 2022 рік відповідач зазначив, що згідно пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідач зазначив, що в період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивач перебувала на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_4 . Тому при звільненні з військової служби позивач повинна була надати рапорт до військової частини НОМЕР_4 та отримати довідку про вартість речового майна. Позивач у позові не зазначає, чи подавала вона рапорт при звільненні про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно, причини, з яких їй не було виплачено компенсацію, перелік майна та його вартість.

За таких обставин, відповідач вважав, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 червня 2017 року по 23 лютого 2022 року проходила військову службу у Збройних Силах України, зокрема, в період з 01.04.2021 року по 23.03.2022 року включно - у військовій частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23 лютого 2022 року №4PC молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено в запас у відповідності із п.п. «г» п. 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з посади начальника групи секретного документального забезпечення служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 . Визначено вислугу років станом на 23 лютого 2022 року яка складає: календарна 04 роки 08 місяців 23 дні, пільгова - немає, загальна 04 роки 08 місяців 23 дні.

Наказано виплати премію, передбачену розділом XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та -яким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок), за період з 01 по 23 лютого 2022 року в розмірі 80 відсотків посадового окладу (80 відсотків встановленого розміру щомісячної премії), у зв`язку з накладенням на неї дисциплінарного стягнення у «сувора догана» наказом командира військової частини НОМЕР_2 по стройовій частині) від 14.02.2022 № 34; виплатити щомісячну надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65 відсотків до посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років по 23 лютого 2022 року (включно); виплатити компенсацію за 3 доби невикористаної щорічної основної відпустка за 2022р.; виплатити надбавку, передбачену розділом XI Порядку, як військовослужбовцю, який працює в умовах режимних обмежень, у розмірі 30 відсотків до посадового окладу по 23 лютого 2022 року (включно).

Також судом встановлено, що на утриманні ОСОБА_1 знаходиться двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження Серія НОМЕР_5 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження Серія НОМЕР_6 .

Син позивачки ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, що підтверджується черговим медичним висновком КНП «ОЦПМСД» №27 від 02.10.2020 року.

Позивач вважає, що їй неправомірно не нарахували та не виплатили компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, на які вона мала право відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом, а також неправомірно не нараховано та не виплачено грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі за текстом - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до приписів частини першої статті 9-1 Закону №2011-ХІІ Кабінет Міністрів України Постановою від 16.03.2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Позивач в обґрунтування права на отримання компенсації за не отримане речове майно посилається на пункт 4 розділу 3 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (далі - Наказ № 232), відповідно до якого військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Однак, порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178.

Тобто, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, однак умовою для виникнення такого обов`язку у військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Аналогічна правова позиція викладена у п.48, 49 постанови Верховного Суду від 27 січня 2021 року по справі № 340/680/20, в якій хоча і досліджувалося питання відповідальності в разі невиплати такої компенсації за неотримане речове майно на день виключення особи зі списків особового складу військової частини, однак була чітко висловлена позиція, що обов`язок виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини виникає у разі подання військовослужбовцем рапорту про таку виплату.

Такі ж висновки зробив Верховний Суд у постанові від 29.07.2021 року по справі № 807/761/15 (пункти 84, 85 Постанови ВС).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає у позові, що під час її звільнення довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, не складалась, а грошова компенсація за не отримане речове майно не виплачувалася.

Отже, судом встановлено, що за отриманням відповідної довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, вона не зверталася, рапорту про виплату їй компенсації вартості за не отримане речове майно на момент виключення зі списків особового складу військової частини не подавала. Доказів зворотного позивач суду не подала.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у зв`язку з неподанням позивачем рапорту щодо виплати грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження служби, у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача зі служби.

Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до абз.3 ч.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки» в редакції, що була чинною у спірний період з 01.01.2017 року по 08.05.2021 року, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Надалі, ст.19 вказаного Закону зазнала змін, та з 09.05.2021 року відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, з норм ст.19 Закону України «Про відпустки» вбачається, що один з батьків має право на додаткову соціальну відпустку за умови, що інший з батьків у поточному календарному році не скористався своїм правом на цю відпустку. Чинним законодавством не визначено конкретного переліку документів, які слід пред`явити одному з батьків для підтвердження того, що він не скористався правом на додаткову соціальну відпустку. Тому роботодавцю може бути надано будь-який належно оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується, що іншому з батьків дитини не надавалася така соціальна відпустка.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» п.XXXІ пп.3 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Слід зауважити, що наданий відповідачем витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 31.03.2021 року № 69, згідно якого позивач виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та всіх видів забезпечення, вибула до нового місця проходження служби військова частина НОМЕР_1 , не містить відомостей про невикористання позивачем додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки», за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 .

Тому суд вважає, що підстави для виплати позивачу компенсації за усі невикористані дні додаткової відпустки за період проходження служби за попереднім місцем служби (до 01.04.2021 року) - відсутні через відсутність доказів на підтвердження того, що такі відпустки позивачу не надавалися.

Крім того, в період проходження військової служби з 01.04.2021 року та на момент звільнення 23.02.2022, враховуючи чинну редакцію ст.19 Закону України «Про відпустки», позивач не зверталася до військової частини НОМЕР_1 щодо наявності в неї права на одержання додаткової відпустки, як особа, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом, та не надавала жодних документів (довідок), що підтверджують невикористання другим з батьків неповнолітніх дітей цієї додаткової відпустки за вказаний період.

Не надано позивачем таких доказів і до суду.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача щодо неподання позивачем відповідних рапортів та довідок, що є передумовою нарахування та виплати відповідних компенсацій.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів

.