Справа № 160/5430/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2023 року Справа № 160/5430/23
20 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фермерське господарство «Контакт» (далі позивач) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №346470 від 21.12.2022 року.
Позовна зайва обґрунтована тим, що позивач не є автомобільним перевізником, оскільки не здійснює господарську діяльність з автомобільного перевезення вантажів, перевірені відповідачем транспортні засоби позивачу не належать, водій у позивача не працює, а в товарно-транспортній накладній наявна описка про те, що позивач є автомобільним перевізником, при цьому така накладна в цілому не є доказом належності транспортного засобу. Окрім цього вказує, що індивідуальну контрольну книжку водія має вести саме водій, а не перевізник, такий обов`язок в останнього відсутній. Разом з цим зазначає, що про розгляд справи про притягнення позивача до відповідальності позивачу стало відомо після її розгляду.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/5430/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/5430/23, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження). Витребувано у відповідача засвідчені належним чином документи на обґрунтування підстав прийняття постанови від 21.12.2022 року №346470.
10 квітня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов через систему «Електронний Суд» від представника відповідача, в якому відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що водій мав обов`язок вести індивідуальну картку, в свою чергу позивач мав забезпечити виконання цього обов`язку. Окрім цього, відповідно до товарно-транспортної накладної від 08.11.2022 року №336 саме позивач був перевізником. Також вказує, що запрошення для розгляду справи про притягнення позивача до відповідальності йому направлено 12.12.2022 року, з 14.12.2022 року воно було у точці видачі.
20 квітня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в системі «Електронний Суд». Зазначає, що наведена відповідачем судова практика є нерелевантною. Також вказує, що окрім товарно-транспортної накладної було надано свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, в яких вказано, що вони належать ОСОБА_1 , а не позивачу. Разом з цим посилається на те, що відповідач мав не лише направити позивачу виклик на розгляд справи, а саме повідомити його про такий розгляд.
Відповідач правом на подання заперечення не скористався.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу транспортний засіб: Камаз 5320, вантажний бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 28.12.2007 року, належить ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу транспортний засіб ГКБ 8350, причіп бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 13.03.2009 року, належить ОСОБА_1 .
Відповідно до Акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 08.11.2022 року №251570 08.11.2022 року проведено перевірку транспортного засобу КАМАЗ 5320 ( НОМЕР_1 ) та причіпу ГКБ 8350 ( НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_2 , що належить позивачу згідно ТТН 336 від 08.11.2022 року; ОСОБА_1 згідно свідоцтва. Під час перевірки виявлено порушення ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III), п. 6.3. Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 року №340 (далі Положення №340), під час перевезення вантажу перевізник не забезпечив водія, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тохографом, індивідуальною контрольною книжкою водія, чим порушив ст. 48 Закону №2344-III, за що передбачена відповідальність ст. 60 Закону №2344-III абз. 3 перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 48 Закону №2344-III, а саме: не оформлено індивідуальну контрольну книжку водія.
Згідно до довідки позивача від 10.03.2023 року №17 ОСОБА_3 не працював та не працює у позивача.
Відповідно до товарно-транспортної накладної від 08.11.2022 року №4 раніше вказаними автомобілями перевозилася пшениця, водій ОСОБА_3 ; Автомобільний перевізник позивач, Замовник позивач, вантажовідправник позивач, Вантажоодержувач ТОВ СП «НІБУЛОН».
Не погоджуючись з цією постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, позивач звернувся до суду.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, врегульовано Закону №2344-ІІІ.
Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону №2344-ІІІ, основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Відповідно до ч.3 Закону №2344-ІІІ, державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту реалізується шляхом проведення центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування економічної, тарифної, науково-технічної та соціальної політики, ліцензування, стандартизації та сертифікації на автомобільному транспорті, задоволення потреб автомобільного транспорту в паливно-енергетичних і матеріально-технічних ресурсах і транспортних засобах.
Частиною 11 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.
Відповідно до ст. 34 Закону №2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Згідно зі ст. 48 Закону №2344-ІІІ автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Згідно ст. 1 Закону №2344-ІІІ автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до ст. 60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно п. 6.3. Положення №340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Надаючи оцінку аргументу позивача про те, що він не є автомобільним перевізником, суд зазначає наступне.
В Акті від 08.11.2022 року №251570 відповідач зазначає, що автомобіль належить позивачу на підставі товарно-транспортної накладної від 08.11.2022 року №336, ОСОБА_1 згідно свідоцтва.
Позивач зазначав, що товарно-транспортна накладна не є доказом на підтвердження належності транспортного засобу особі, а зазначення у товарно-транспортній накладній позивача перевізником є помилкою. Відповідач в свою чергу наполягав на тому, що товарно-транспортна накладна підтверджує надання послуг з перевезення товарів.
З цього приводу суд зазначає, що в Акті від 08.11.2022 року №251570 відповідачем фактично вказано двох різних суб`єктів, яким одночасно належать відповідні транспортні засоби ОСОБА_1 (за свідоцтвами) та позивачу (за товарно-транспортною накладною). Наведені твердження є суперечливими, пояснень з цього приводу відповідачем не надано. В матеріалах справи відсутні будь-які інші докази на підтвердження належності позивачу відповідних транспортних засобів на праві власності або іншому речовому праві. При цьому суд погоджується з тим, що товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує належність транспортного засобу особі на праві власності або будь-якому іншому речовому праві.
В свою чергу перебування в статусі автомобільного перевізника та у відповідних правовідносинах перевезення передбачає наявність відповідного транспортного засобу, за допомогою якого виконуються перевезення. Відповідно, належність транспортних засобів є визначальним питанням в цьому аспекті справи.
Суд висновує, що відповідачем не доведено наявність у позивача статусу автомобільного перевізника в спірних правовідносинах, в т.ч. в зв`язку з недоведеністю належності йому відповідних транспортних засобів. Аргументи щодо ненадання відповідних документів під час перевірки судом відхиляються, оскільки зміст таких документів відображено в самому акті перевірки (згадування про належність транспортних засобів ОСОБА_1 згідно свідоцтв), а також наданням відповідачем копій таких свідоцтв, з чого вбачається, що вони були у розпорядженні відповідача як на момент складання акту від 08.11.2022 року №251570, так і на момент винесення спірної постанови.
Суд відзначає, що відповідна інформація у товарно-транспортній накладній суперечить свідоцтвам на транспортні засоби, а також не підтверджується жодним іншим доказом (листи регіонального сервісного центру, витяги з баз даних тощо). В свою чергу питання порушення порядку заповнення товарно-транспортної накладної та наслідків такого порушення для позивача та відповідної господарської операції не є предметом розгляду цієї справи.
Відповідно, до позивача безпідставно притягнуто до відповідальності як автомобільного перевізника, що порушив положення законодавства, оскільки такий статус у позивача відсутній.
Надаючи оцінку аргументу позивача про відсутність обов`язку забезпечити водія індивідуальною контрольною книжкою водія, суд зазначає наступне
Відповідно до позиції відповідача, яка деталізована в Акті від 08.11.2022 року №251570 та відзиві, позивача притягнуто до відповідальності за те, що він не забезпечив водія транспортного засобу індивідуальною контрольною книжкою водія, що є порушенням ст. 48 Закону №2344-ІІІ.
Тлумачення положень ст. ст. 34, 48, 49 Закону №2344-ІІІ не дає підстав для висновку про те, що у перевізника є обов`язок забезпечувати водія індивідуальною книжкою водія.
Процедура притягнення до відповідальності, що виконується за умови дії принципу верховенства права, з необхідністю передбачає існування конкретної правової підстави для застосування такої відповідальності, а також конкретного та визначеного правила поведінки, за порушення якого особа притягається до відповідальності, відповідне є втіленням правової визначеності.
Відповідачем висновок про обов`язок позивача забезпечити водія індивідуальною контрольною книжкою водія зроблено виходячи з тлумачення положень Закону №2344-ІІІ про те, що перевізник повинен виконувати вимоги законодавства, забезпечувати умови праці та відпочинку, безпеку дорожнього руху, водіїв відповідною документацією, повинен також мати документи, на підставі яких виконується перевезення. Проте, конкретної правової підстави, за якою у перевізника існує обов`язок забезпечити водія відповідним документом, відповідачем не вказано в силу її відсутності.
Суд зазначає, що у випадку притягнення особи до юридичної відповідальності, тобто втручання в сферу її прав та інтересів, правило поведінки, за порушення якого до особи застосовується відповідна санкція, повинна бути конкретною, визначеною та формалізованою, а не існувати як результат тлумачення суб`єктом притягнення до відповідальності загальних за змістом положень законодавства.
За обставин цієї справи відповідачем конкретно вказано, що позивач як перевізник притягається до відповідальності за незабезпечення водія індивідуальною контрольною книжкою водія, що є порушенням ст. 48 Закону №2344-ІІІ. Проте, відповідна стаття не передбачає такого обов`язку і саме перевізника. Відповідно, позивача, притягнуто до відповідальності без належної правової підстави. При цьому в ході розгляду цієї справи не надається правова оцінка порушенню водієм свого обов`язку вести відповідну індивідуальну контрольну книжку, оскільки предметом розгляду є виключно законність спірної постанови про притягнення позивача до відповідальності.
Посилання відповідача на позицію Верховного Суду у справі №823/1199/17 судом відхиляється, оскільки правовідносини не є подібними через відмінність предмету та підстав позову, фактичних обставин та правового регулювання.
Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.04.2023 року у справі №480/3318/21.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний правовий висновок міститься у Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №910/719/19.
Щодо аргументів позивача про проведення розгляду питання про притягнення його до відповідальності за його відсутності суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 26 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою від 08.11.2006 Кабінету Міністрів України №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
Суд зазначає, що за змістом вказана норма встановлює порядок здійснення повідомлення, однак не ставить в залежність розгляд справи із отриманням відповідного листа. Твердження позивача щодо змісту цієї норми є необґрунтованими, оскільки визначальним в цьому аспекті є наявність у суб`єкта владних повноважень в підсумку підтвердження факту отримання відповідного документа (розписка або рекомендоване поштове повідомлення про вручення). Зворотній підхід унеможливлював би розгляд справи про притягнення особи до відповідальності в зв`язку з неотриманням такою особою поштової кореспонденції, що явно не відповідає призначенню системи правового регулювання із забезпечення безпеки транспорту, оскільки може бути умисним.
В свою чергу права та законні інтереси особи, яка притягається до відповідальності, в наявних правовідносинах захищаються положеннями ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких відповідний суб`єкт владних повноважень повинен діяти в порядку та у спосіб, що відповідає наведеним засадам. В аспекті повідомлення особи про розгляд справи щодо притягнення її до відповідальності ці засади втілюються в тому, що відповідне повідомлення повинно бути надіслано завчасно, а в особи повинна бути реальна можливість отримати таке повідомлення, оцінка ж дотриманню цих вимог здійснюється судом з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно, суд відхиляє цей аргумент позивача.
Враховуючи зазначене вище, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 2684,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції від 14.03.2023 року №49
Отже, відповідно до положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 2684,00 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 21.12.2022 року №346470.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко