Справа № 300/951/23
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2023 р. справа № 300/951/23

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправною відмову в призначені пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» викладену в листі від 01.12.2022 №0900-0214-8/41196; зобов`язання призначити з 15.11.2022 пенсію за вислугу років, зарахувавши до стажу роботи в органах прокуратури половини строку навчання в Коломийському коледжі права та бізнесу з 01.09.1993 до 04.07.1996 та період роботи на посаді секретаря судового засідання в Рожнятівському районному суді з 05.07.1996 по 02.08.2002.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» з підстав відсутності у позивача необхідної вислуги років. Зазначає, що відповідачем не зараховано до її стажу роботи в органах прокуратури наступні періоди, а саме з 01.09.1993 до 04.07.1996 половину строку навчання в Коломийському коледжі права та бізнесу та з 05.07.1996 по 02.08.2002 роботу на посаді секретаря судового засідання в Рожнятівському районному суді, оскільки частиною 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 передбачено зарахування до вислуги років часу роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою, а позивач закінчила у 1996 році Коломийський коледж права і бізнесу. Позивач вважає таку відмову протиправною, тому просить суд зобов`язати призначити з 15.11.2022 пенсію за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» зарахувавши до її стажу роботи в органах прокуратури спірні періоди.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків (а.с.41-42).

28.03.2023 позивачем зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуто (а.с.45-52).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.54-55).

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 17.04.2023 року. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.61-63). Вказала, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 22.11.2022 №69 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку відсутністю необхідного стажу, який дає право для призначення такої пенсії. Зазначила, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 01.12.2022 №0900-0214-8/41196повідомило позивача про прийняте рішення. Звернула увагу суду, що до вислуги років ОСОБА_1 не враховано: період навчання з 01.09.1993 по 28.06.1996 у Коломийському коледжі права бізнесу, оскільки згідно Закону України «Про прокуратуру» зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищи навчальних закладів денної форми навчання; половина строку навчання з 29.06.1996 по 02.08.2002, оскільки форма навчання за вказаний період заочна, яка не враховується до вислуги років для призначення пенсії згідно статті 86 Закону 1697-VII; період роботи секретарем судового засідання Рожнятівського районного суду з 03.06.1996 по 02.08.2002, оскільки юридичну освіту ступеня "бакалавра" позивач отримала 30.01.2001.Просила суд в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, як другого відповідача в даній справі (а.с.67-69).

25.04.2023Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області отримало копію ухвали суду про його залучення як другого відповідача в даній справі, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Заяв чи клопотань відповідач суду не подав, правом на подання відзиву на позов у строк, встановлений ухвалою суду від 25.04.2023, не скористався. Також Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області не повідомлено суд про поважність причин ненадання такого відзиву.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 03.06.1996, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 у період з 01.09.1994 до 04.07.1996 навчалася в Коломийському коледжі права та бізнесу, з 03.06.1996 до 02.08.2002 працювала секретарем судового засідання Рожнятівського районного суду, з 05.08.2002і станом на 15.11.2022 працювала в органах прокуратури (а.с.13-19).

Період навчання позивача в Коломийському коледжі права та бізнесу за спеціальністю «правознавство» підтверджується також копіями диплома молодшого спеціаліста серії НОМЕР_2 від 04.07.1996 реєстраційний №480 та додатку до вказаного диплома (а.с.20-21).

Як встановлено судом, 15.11.2022 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (а.с.11).

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

За результатами розгляду поданих позивачем до заяви документів ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 01.12.2022 за №0900-0214-8/41196, надіслано позивачу рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 22.11.2022 за №69, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з відсутністю необхідної вислуги років.

Згідно вказаного рішення, відповідач повідомив заявника, що станом на 15.11.2022 вислуга років ОСОБА_1 на посадах у органах прокуратури становить 20 років 1 місяць 27 днів, а загальний страховий стаж - 28 років 2 місяці 6 днів. В той же час, при розгляді заяви позивача, відповідачем не зараховано до вислуги років позивача період роботи з 29.06.1996 по 02.08.2002 роботи на посаді секретаря судового засідання в Рожнятівському районному суді, оскільки частиною 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 передбачено зарахування до вислуги років часу роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою, а позивач закінчила у 1996 році Коломийський коледж права і бізнесу.

Вважаючи відмову відповідача в призначенні пенсії за вислугу років протиправною, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини 1 вказаної статті прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 6 статті 86 Закону №1697-VII визначено, що до вислуги років, яка дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач навчалася з 01.09.1994 до 04.07.1996 в Коломийському коледжі права та бізнесу за спеціальністю «правознавство», після закінчення якого їй 04.07.1996 видано диплом молодшого спеціаліста та присвоєно кваліфікацію «юрист» (а.с.20).

Згідно із пунктом 3 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» від 04.06.1991 року №1144-ХП із змінами і доповненнями, внесеними постановою Верховної Ради України від 18.12.1991 року № 1992-ХП, встановлено, що Закон Української РСР «Про освіту» застосовується до правовідносин в галузі освіти, що виникли після введення в дію Закону.

Відповідно до статті 33 Закону Української РСР «Про освіту» вища освіта забезпечує фундаментальну наукову та загально-культурну, практичну підготовку, одержання громадянами спеціальності відповідно до їх покликань, інтересів, здібностей, підвищення їх кваліфікації, вдосконалення професійної підготовки, перепідготовку, підготовку наукових та науково-педагогічних кадрів. Вища освіта в Українській РСР здійснюється на базі повної загальної середньої освіти.

Згідно статті 34 Закону Української РСР «Про освіту» вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Випускникам вищих навчальних закладів присвоюється кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначається такими рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня; бакалавр - забезпечують коледжі, інститути, консерваторії, інші навчальні заклади еквівалентного рівня; спеціаліст - забезпечують інститути, інші навчальні заклади еквівалентного рівня; магістр - забезпечують інститути, академії, університети, інші навчальні заклади, що мають відповідний сертифікат (стаття 36 Закону Української РСР «Про освіту»).

В свою чергу, частинами 1-2 статті 17 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 №2145-VIII встановлено, що метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань. Вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти. Рівні, ступені вищої освіти, порядок, умови, форми та особливості її здобуття визначаються спеціальним законом.

Статтею 5 Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 року №1556-VII передбачено рівні та ступені вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.

Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр;2) бакалавр;3) магістр;4) доктор філософії/доктор мистецтва.

Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

Особа має право здобувати ступінь молодшого бакалавра за умови наявності в неї повної загальної середньої освіти.

Відповідно до ст.28 Закону №1556-VII в Україні діють заклади вищої освіти таких типів: університет, академія, інститут, коледж.

Коледж - це заклад вищої освіти або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, пов`язану із здобуттям ступеня бакалавра та/або молодшого бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження та/або творчу мистецьку діяльність.

При цьому, підпунктом 4 пункту 2 розділу XV "Прикінцевих та Перехідних положення" Закону №1556-VII передбачено, що після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра.

Таким чином, освітньо-кваліфікаційний рівень освіти, одержаний позивачем у 1996 році «молодшого спеціаліста», з урахуванням вимог підпункту 4 пункту 2 розділу XV "Прикінцевих та Перехідних положення" Закону №1556-VIIприрівнюється до освітньо-професійного ступеня «молодшого бакалавра», який в свою чергу відповідно до статті 5 даного Закону є освітнім ступенем, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти.

Враховуючи вищезазначені норми, отримавши у липні 1996 року диплом молодшого спеціаліста позивач має всі права встановлені для особи з вищою освітою.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області не враховано до вислуги років позивача період навчання з 01.09.1993 по 04.07.1996 у Коломийському коледжі права бізнесу, оскільки згідно Закону України «Про прокуратуру» зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищи навчальних закладів денної форми навчання.

Проте, відомостями, які містяться в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 03.06.1996, підтверджено лише період навчання з 01.09.1994 до 04.07.1996 в Коломийському коледжі права та бізнесу,тому позовна вимога до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в частині зобов`язання зарахувати до вислуги років позивача половину періоду навчання з 01.09.1993 до 31.08.1994не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, період навчання позивача з 01.09.1994 до 04.07.1996 в Коломийському коледжі права та бізнесу за спеціальністю «Правознавство» із здобуттям кваліфікації юриста відповідає першому рівню вищої освіти, то половина вказаного періоду повинна бути врахована пенсійним органом до вислуги років, що дає право на призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Як вже зазначено судом вище, відповідно до ч.6 ст.86 Закону № 1697-VІІ до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Таким чином, норми ч.6 ст.86 Закону №1697-VІІ передбачають зарахування до стажу часу роботи особи на посадах державних службовців за наявністю у особи вищої юридичної освіти.

Судом встановлено, що 04.07.1996 позивач здобула кваліфікацію юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти, у зв`язку з чим їй видано диплом встановленого зразка.

Відтак, враховуючи наявність у ОСОБА_1 з 04.07.1996 вищої юридичної освіти,період її роботи з 05.07.1996 по 02.08.2002 на посаді секретаря судового засідання в Рожнятівському районному суді підлягає зарахуванню до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 640/7006/22.

Одночасно суд наголошує, що позивач просила суд визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в призначені пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» викладену в листі від 01.12.2022 №0900-0214-8/41196.

Однак судом встановлено, що рішення від 22.11.2022 за №69про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» ухвалив інший пенсійний орган - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

В свою чергу Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на заяву позивача від 15.11.2022 про призначення їй пенсії за вислугу років жодних рішень не приймало, а тільки надіслало рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Отже, суд вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не вчиняло протиправних дій щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як наслідок,з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, рішення про відмову у призначенні пенсії від 22.11.2022 за №69 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області є протиправним та підлягає до скасування.

Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

При вирішенні даного спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Суд також зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Так умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії за вислугу років визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про призначення пенсії. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - призначити або відмовити в такому призначенні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Проаналізувавши рішення від 22.11.2022 за №69 суд зазначає, що вислуга років ОСОБА_1 становить 20 років 1 місяць28 днів, проте враховуючи висновок суду про необхідність зарахування спірних періодів, вислуга років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру»,становитиме більше обов`язкових 25 років.

Зважаючи на те, що судом встановлено протиправність рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, яке прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, суд доходить висновку про необхідність зобов`язати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, (як відповідний територіальний орган Пенсійного фонду до якого зверталася із заявою позивач) призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 15.11.2022, з урахуванням вищезазначених періодів навчання та роботи, що є належним способом захисту та поновлення порушеного права позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суду надано право покласти судові витрати у справі повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір.

Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн. згідно квитанції №193864459 від 03.03.2023 (а.с.1).

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області частину сплаченого судового збору в розмірі 715,73 грн., як зі сторони, внаслідок неправильного рішення якої виник спір.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 22.11.2022 за №69про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) зарахувати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», половину періоду навчання з 01.09.1994до 04.07.1996 в Коломийському коледжі права та бізнесу та період роботи з 05.07.1996 по 02.08.2002 на посаді секретаря судового засідання в Рожнятівському районному суді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) призначити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) пенсію за вислугу років згідно статті 86Закону України «Про прокуратуру», починаючи з 15.11.2022.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (, вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) частину сплаченого судового збору в розмірі 715 (сімсот п`ятнадцять) гривень 73 копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.