Справа № 520/20246/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 р.Справа № 520/20246/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.

представника позивача Коротенка О.І.

представника відповідача Вишневського О.В.

представника третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог - Служби безпеки України Костіна А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 21.02.22 року по справі № 520/20246/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог: Служба безпеки України

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач, ГУ ДМС України в Харківській області), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 04/1-809-13 від 23.09.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказав, що спірне рішення відповідачем прийнято необґрунтовано, незаконно, порушує права позивача та підлягає скасуванню у судовому порядку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що дійсно притягався до кримінальної відповідальності у 2005, 2008, 2009 роках, проте станом на 2013 рік його судимості були зняті та погашені. Крім того, він має дружину - громадянку України і позбавлення його права на постійне проживання в Україні буде порушувати його права на повагу до сімейного життя.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023 року задоволено клопотання представника Служби безпеки України про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Службу безпеки України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Служби безпеки України заперечував проти задоволення апеляційної скарги, надав письмові пояснення.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 22.07.2013 року громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУДМС у Харківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, як чоловік громадянки України.

09.09.2013 року рішенням ГУДМС у Харківській області громадянину Пакистану ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст.4 Закону та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 11.09.2013 року (а.с. 22).

27.08.2021 року до ГУДМС у Харківській області надійшло подання Служби безпеки України від 18.08.2021 року № 5/1/1-9019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 09.09.2013 року, мотивоване тим, що у діях ОСОБА_1 є загроза національній безпеці (а.с. 23-25).

За результатами розгляду подання Служби безпеки України від 18.08.2021 року головним спеціалістом відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області Оленою Швед складено висновок, затверджений 23.09.2021 року щодо доцільності скасування рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 та визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу, посвідку на постійне проживання в Україні серія НОМЕР_2 від 07.11.2018 року ( а.с. 26-30).

23.09.2021 року Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято рішення № 04/1-809-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_2 від 07.11.2018 року (а.с. 31).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (у редакції чинній, на час прийняття спірного рішення, далі Закон № 2491-III).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2491-III іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно зі ст. 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 15 Закону № 2491-III дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію, рішення, прийняті центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення, далі Порядок № 1983).

Відповідно до п. 21 25 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Отже, питання щодо скасування дозволу порушуються за наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію відповідно до подання уповноваженого на це органу та протягом строку визначеного Порядком № 1983.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (у редакції чинній на час складення подання № 5/13403, далі Закон № 2229-ХІІ) Служба безпеки України державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно зі ст. 2 Закону № 2229-ХІІ на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 Закону № 2229-ХІІ Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана, зокрема, брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Судовим розглядом встановлено, що 18.08.2021 року першим заступником Голови Служби безпеки України Сергієм Андрущенком складено та направлено начальнику ГУ ДМС України в Харківській області подання № 5/1/1-9019 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан - ОСОБА_1 . Внесення подання зумовлено тим, що ОСОБА_1 становить загрозу національній безпеці України, має відношення до розвідувально-підривної діяльності спецслужб держави агресора. Зокрема, на виконання завдань ФСБ РФ отримує інформацію щодо охорони держкордону України, розміщення і пересування спеціальної техніки, яка задіяна в заходах з охорони кордону, здійснює незаконне переправлення осіб в Україну через державний кордон з російською федерацією, причетний до організації незаконної легалізації в Україні іноземців, які прибули на територію України каналом міжнародного студентського обміну з метою навчання в закладах вищої освіти, сприяє іноземним студентам, відрахованим з навчання, в незаконному перетині державного кордону. Факти незаконної діяльності позивача фігурують в матеріалах журналістських розслідувань.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 19 червня 2003 року № 964-IV «Про основи національної безпеки України» ( у редакції чинній на час складення подання, далі - Закон № 964-IV) наведені в цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

національна безпека захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам;

національні інтереси життєво важливі матеріальні, інтелектуальні і духовні цінності Українського народу як носія суверенітету і єдиного джерела влади в Україні, визначальні потреби суспільства і держави, реалізація яких гарантує державний суверенітет України та її прогресивний розвиток;

загрози національній безпеці наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України;

Відповідно до ст. 3 Закону № 964-IV об`єктами національної безпеки є, зокрема, держава її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

Згідно зі ст. 4 Закону № 964-IV суб`єктами забезпечення національної безпеки є, зокрема, Служба безпеки України.

Відповідно до ст. 7 Закону № 964-IV на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є, зокрема, посягання на державний суверенітет України та її територіальну цілісність, територіальні претензії з боку інших держав; прояви сепаратизму, намагання автономізації за етнічною ознакою окремих регіонів України, тощо.

Колегія суддів відзначає, що як на день складання подання, так і на час розгляду справи судами попередніх інстанцій і по цей час, в Україні існує негативна ситуація у сфері національної безпеки.

Факт збройної агресії відносно України з боку російської федерації, окупації та анексії частини її території, захоплення будівель органів влади, незаконної легалізації самопроголошеної влади, закликів до сепаратизму, створення і озброєння незаконних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил російської федерації, поранень та загибелі українських військових та цивільних осіб внаслідок описаних вище подій характеризують суспільно-політичну ситуацію в країні на момент винесення оскаржуваного подання.

Наведені обставини є загальновідомим фактом, що знайшов своє відображення і підтвердження у актах національного законодавства та міжнародних актах.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені у поданні Служби безпеки України обставини та зібрані у справі докази в їх сукупності свідчать про наявність у діях позивача намірів, які становлять загрозу національній безпеці Україні.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про відсутність підстав для скасування дозволу на імміграцію, оскільки підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну є дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Щодо інших доводів скаржника, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування радіо -, теле - або кіно підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень, або покарання, які встановлені законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров`я і моралі, для захисту репутації або прав і інших людей, для запобіганню розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя .

Європейський суд з прав людини і Європейська Комісія з прав людини створили значну кількість прецедентів щодо застосування цієї статті. Європейський суд з прав людини висловив своє ставлення до свободи вираження поглядів наступним чином: свобода слова являє собою одну з головних опор демократичного суспільства і є основоположною умовою, яка слугує його прогресу і самореалізації кожного індивіда. При дотриманні умов пункту 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які зустрічають сприятливий прийом чи розглядаються як необразливі чи нейтральні, але також і де тих, які ображають, шокують чи турбують. Того потребують плюралізм, терпимість чи відкритість, без яких немає «демократичного суспільства». Свобода слова в тому вигляді, як вона представлена в статті 10 Конвенції, має численні виключення, які, однак, повинні тлумачитись шляхом обмежень, а необхідність будь-яких обмежень має бути ґрунтовно підтверджена.

Згідно з Конвенцією, свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Держава може на законній підставі обмежувати це право тільки в тому випадку, коли дотримані умови, зазначені в пункті 2 статті 10. Якщо ж ці умови не задоволені, втручання з боку органів державної влади в право на свободу висловлювань є порушенням Конвенції.

Випадки законних обмежень права на свободу вираження поглядів мають бути закріплені в законі та мають бути визнані як необхідні в демократичному суспільстві. Їх можна згрупувати наступним чином:

- обмеження, які припускаються органами державної влади з метою захисту інтересів суспільства (захист національної безпеки, територіальної цілісності, громадської безпеки, моралі або запобігання заворушенням чи злочинам).

- обмеження, що мають на меті захистити права інших осіб (захисти репутацію або права іншої особи, попередити розкриття конфіденційної інформації).

- обмеження, що припускаються з метою захистити авторитет та неупередженість судових органів.

Європейський суд з прав людини прийняв рішення про певну свободу національної влади при вирішення питання про необхідність обмеження права на свободу вираження поглядів, «але ця свобода підлягає європейському нагляду, масштаби якого в різних випадках змінюються. Коли відбувається втручання в здійснення прав та свобод, які гарантуються пунктом 1 статті 10, нагляд повинен бути суворим, оскільки відповідні права мають велику важливість, їх важливість підкреслювалась Судом неодноразово. Необхідність їх обмеження мусить бути переконливо обґрунтована. (Рішення Європейського суду у справі Аутронік АГ від 22 травня 1990 року, серія А, т 178, параграф 61.)

Прикметник «необхідний» в сенсі пункту 2 статті 10 має на увазі існування «соціальної потреби». Високі Договірні Сторони мають певну свободу поглядів в оцінці такої потреби, але при цьому передбачається контроль з боку європейських органів, який охоплює як саме законодавство, так і рішення по його застосуванню, включаючи навіть ті, що винесені незалежними судами. Таким чином, Європейський суд уповноважений виносити остаточні рішення з питань про те, чи відповідає «обмеження» свободі слова в тому вигляді, в якому вона захищається статтею 10 Конвенції.

Термін «висловлювання» охоплює не лише виявлення поглядів за допомогою слів, а поширюється також на малюнки, зображення, дії, вчинені з наміром висловити позицію чи подати інформацію. Так само і засоби виявлення поглядів не обмежуються мовленням. Це друковані засоби, теле - і радіомовлення, вистави, фільми, електронні системи і навіть реклама. Таким чином, стаття 10 Конвенції захищає не тільки висловлювання, а й засоби його відтворення, передачі і розповсюдження.

Стаття 10 передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». З цього можна зробити висновок, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 поширюються не тільки на «правдиву», тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість це є порушенням статті 10 Конвенції. (Торгіерсон проти Нідерландів, рішення № 11308/84).

Крім того, стаття 10 Конвенції передбачає і деякі позитивні зобов`язання держави. Так, хоча в статті передбачено заборону втручання в свободу виявлення поглядів з боку державних органів, держава повинна вжити заходи в разі, коли загроза свободі висловлювання виникає з боку органів чи осіб, не пов`язаних з державними органами. Крім того, свобода «одержувати інформацію» не передбачає права доступу до конфіденційної інформації, радше стаття 10 зобов`язує державу не обмежувати доступ до вже наявної інформації. (Лендер проти Швеції, Серія А, №116 (1997), № 74.)

Стаття 10 дозволяє також державі втручатися у свободу виявлення поглядів і в разі запобігання порушенню правопорядку. Для того, щоб показати, що оскаржуване втручання також задовольняє інші критерії пункту 2 статті 10, необхідно показати, що заходи, застосовані в конкретній справі, були «необхідні в демократичному суспільстві» для «попередження порушення порядку».

Європейський суд перше за все підкреслював, що поняття «порядок» у цій статті відноситься не тільки до «публічного порядку» в сенсі статті 6. Воно також зачіпає і порядок, який має підтримуватись в рамках конкретної соціальної групи. Це стосується, наприклад, збройних сил, оскільки безпорядки в такій соціальній групі можуть мати наслідки для порядку в суспільстві в цілому. Звідси випливає, що втручання в свободу висловлювань відповідало б цій умові в тій мірі, в якій його ціллю було б попередження безпорядків в збройних силах. (Енгель проти Нідерландів, Серія А, № 22).

Отже, врахувавши вищенаведене, Європейський суд дійшов висновку, що далекосяжний характер обмежень, які суспільна думка накладає на свободу висловлювань, означає, що виправдати їх може тільки крайня необхідність.

У зв`язку із цим необхідно мати на увазі, що Конвенція про захист прав і основних свобод людини є відповідно до Конституції України частиною українського національного законодавства. Такий статус цього унікального міжнародного правового акту надає можливість українським суддям використовувати Конвенцію як акт прямої дії, а обґрунтовувати свою позицію за допомогою рішень Європейського суду, що має призвести не тільки до демократизації українського судочинства, але й запобігти зверненням проти нашої держави до Європейського суду з прав людини з позовами про порушення в Україні статті 10 Конвенції.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи правові висновки Європейського суду з прав людини, діючі норми українського законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області області від 23.09.2021 року № 04/1-809-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки у цьому конкретному це є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки та територіальної цілісності.

Доводи апелянта висновків колегії суддів не спростовують.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Ураховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду цієї справи рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, тому відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/20246/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 25.05.2023 року