Справа № 380/8298/22
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/8298/22 пров. № А/857/2476/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Онишкевича Т. В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року (ухвалене у м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Потабенко В.А., дата складання повного тексту рішення 24 січня 2023 року) у справі № 380/8298/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення коштів, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Батіг Василь Ярославович звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд:

стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь 138445,74 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 138428 (сто тридцять вісім тисяч чотириста двадцять вісім) гривень 85 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 400 (чотириста) гривень рівно витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судове рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стосовно несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу сторін, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 138428,85 грн (35,40% від 391041,96 грн).

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно довідки про проходження військової служби прапорщика запасу ОСОБА_1 звільнено з військової служби за п.п. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас (за станом здоров`я), наказом начальника ЗТУ НГУ від 05.02.2019 №66/ос та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини від 25.10.2019 №233.

Також встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 у справі №380/5617/20 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо проведення розрахунку при звільненні виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно станом на день звільнення з військової служби 25.10.2019. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 65053,00 грн.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 у справі №380/5617/20, 24.11.2020 відповідачем шляхом зарахування на картковий рахунок позивача виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 54302,72 грн.

Крім того, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі № 380/14731/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 у справі № 380/14731/21 скасовано та прийнято нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з січня 2015 року по лютий 2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 рік за період з січня 2015 року по лютий 2018 року відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі №380/14731/21, 25.05.2022 відповідачем шляхом зарахування на картковий рахунок позивача виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 84123,98 грн.

Вважаючи, що непроведення повного розрахунку при звільненні дає позивачу право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, позивач звернувся з цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Разом з тим, Законом України № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Колегія суддів зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (надалі також КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а та від 07.02.2018 року у справі № 806/535/16.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник згідно приписів частини другої статті 233 КЗпП України має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У контексті вказаного колегія суддів відзначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (надалі також Закон № 108/95-ВР)).

Стаття 2 Закону № 108/95-ВР відносить до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отож, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.

Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц.

Виходячи із коментованих правових висновків Великої Палати Верховного Суду «середній заробіток (суми, які нараховуються працівникам) за час затримки розрахунку при звільненні» відрізняється за юридичною змістом від «заробітної плати», а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів зауважує, що слід відрізняти юридичний зміст і поняття «заробітна плата» (частина друга статті 233 КЗпП України) та «виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення» (статті 116, 117 КЗпП України).

В частині першого, йде мова про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати не залежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення - без обмеженням будь-яким строком.

Щодо другого, визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних на день звільнення. При цьому, суми, які належні на день звільнення поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими), і виплати, які такими не є. У відношенні до останніх працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом.

Разом із тим, колегія суддів акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

У цій категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 викладена правова позиція, відповідно до якої спір щодо невиплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості неотриманого речового майна є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, а тому звернутися до суду для його вирішення позивач може в місячний строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Разом з тим, аналіз статей 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що днем, коли у військової частини виникає обов`язок нарахувати та виплатити військовослужбовцю середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є день фактичного розрахунку, тобто виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення.

З огляду на вищенаведену правову позицію, колегія суддів дійшла висновку, що у досліджуваному випадку (справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) строк звернення до суду становить один місяць, а початок його перебігу судом визначено дату зарахування коштів, тобто, дату припинення порушення зі сторони відповідача.

Як слідує з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено наступним чином: 24.11.2020 виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 54302,72 гривень; 25.05.2022 - індексацію грошового забезпечення в розмірі 84123,98 гривні.

При цьому, наведені суми слід розмежовувати, оскільки такі стосуються різних виплат, хоча й охоплюються поняттям «суми, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення».

Із розглядуваним позовом позивач звернувся лише 08.06.2022, тобто, в строк, який є більше одного місяця після зарахування на банківський рахунок (фактичного отримання) належних позивачу при звільненні коштів (грошової компенсації за неотримане речове майно).

Відтак, позивач звернувся до адміністративного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки (з 26.10.2019 по 24.11.2020) розрахунку при звільненні з військової служби (стосовно несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно), з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19 та від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).

Стосовно виплати індексації грошового забезпечення, то в цій частині позивачем дотримано місячний строк звернення до суду із розглядуваними позовними вимогами.

Разом з тим, у рішенні суду першої інстанції визначено розмір суми, який підлягає виплаті без врахування правових висновків Верховного Суду щодо обов`язку суду визначати дану суму з врахуванням ряду критеріїв, які впливають на такий розмір.

Так, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.

Разом з тим вказана методика розрахунку не може бути застосована у цій справі, позаяк відповідачем не надано відомостей (довідку) щодо розміру виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на дату виключення його із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та щодо складових його грошового забезпечення.

Вказані відомості (довідка) витребовувались від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року; від Центрального архівного відділу Національної гвардії України ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року.

Однак, вказані відомості (довідка) на виконання вимог ухвал відповідачем не надано і такі у матеріалах справи відсутні.

З урахування наведеного колегія суддів застосовує у даній справі, методику розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц , та вказує на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19 зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача, яка передувала до дня звернення до суду.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: "https: https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish" облікова ставка Національного банку:

з 25 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року - 15,5%; з 13 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року- 13,5%; з 31 січня 2020 року по 12 березня 2020 року- 11%; з 13 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року - 10%; з 24 квітня 2020 року по 11 червня 2020 року- 8 %; з 12 червня 2020 року по 04 березня 2021 року - 6%; з 05 березня 2021 року по 15 квітня 2021 року - 6,5%; з 16 квітня 2021 року по 22 липня 2021 року - 7,5%; з 23 липня 2021 року по 09 вересня 2021 року - 8%; з 10 вересня 2021 року по 21 жовтня 2021 року 8,5%; з 22 жовтня 2021 року по 09 грудня 2021 року 8,5%; з 10 грудня 2021 року по 20 січня 2022 року 9%; з 21 січня 2022 року по 03 березня 2022 року 10%; з 04 березня 2022 року по 02 червня 2022 року 10%.

Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (84123,98 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 18344,92 грн:

15, 5 % річних / 365 днів року (2019 рік) = ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 х 0,042 %) х 49 днів (з 25.10.2019 по 12.12.2019) = 1731,27 грн;

13, 5 % річних / 365 днів року (2019 рік) = ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 х 0,037 %) х 19 днів (з 13.12.2019 по 31.12.2019) = 591,39 грн;

13, 5 % річних / 366 днів року (2020 рік) = ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 х 0,037 %) х 30 днів (з 01.01.2020 по 30.01.2020) = 933,78 грн;

11 % річних / 366 днів року (2020 рік) = ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 х 0,030%) х 42 дні (з 31.01.2020 по 12.03.2020) = 1059,96 грн;

10 % річних / 366 днів року (2020 рік) = ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 х 0,027%) х 42 дні (з 13.03.2020 по 23.04.2020) = 953,97 грн;

8 % річних / 366 днів року (2020 рік) = ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 х 0,022%) х 49 днів (з 24.04.2020 по 11.06.2020) = 906,86 грн;

6% річних / 366 днів року (2020 рік) = 0,016% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,016%) х 203 днів (з 12.06.2020 по 31.12.2020) = 2732,35 грн;

6% річних /365 днів року (2021 рік) = 0,016% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн. х 0,016%) х 62 днів (з 01.01.2021 по 04.03.2021) = 834,51 грн;

6,5% річних / 365 днів року = 0,018% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,018%) х 41 день (з 05.03.2021 по 15.04.2021) = 620,83 грн;

7,5% річних /365 днів року = 0,021% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,021%) х 97 днів (з 16.04.2021 по 22.07.2021) = 1713,61 грн;

8,0% річних / 365 днів року = 0,022% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,022%) х 48 днів (з 23.07.2021 по 09.09.2021) = 888,35 грн;

8,5% річних / 365 днів року = 0,023% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,023%) х 41 день (з 10.09.2021 по 21.10.2021) = 793,29 грн;

8,5% річних / 365 днів року = 0,023% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,023%) х 48 днів (з 22.10.2021 по 09.12.2021) = 928,73 грн;

9,0% річних / 365 днів року = 0,025% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,025%) х 41 день (з 10.12.2021 по 20.01.2022) = 862,27 грн;

10% річних / 365 днів року = 0,027% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,027%) х 41 день (з 21.01.2022 по 03.03.2022) = 931,25 грн;

10% річних / 365 днів року = 0,027% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 84123,98 грн х 0,027%) х 82 днів (з 04.03.2022 по 25.05.2022) = 1862,50 грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 1731,27 грн + 591,39 грн + 933,78 грн + 1059,96 грн + 953,97 грн +906,86 грн +2732,35 грн+ 834,51 грн + 620,83 грн + 1713,61 грн + 888,35 грн + 793,29 грн + 928,73 грн + 862,27 грн + 931,25 грн + 1862,50 грн = 18344,92грн.

Крім цього слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Разом з тим, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за своєю правовою природою не є грошовим забезпеченням, винагородою або іншою виплатою, право на яку набуто у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, натомість носить компенсаційний характер та має на меті відшкодувати працівнику майнові втрати за несвоєчасний розрахунок з боку роботодавця.

Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат становитиме 18344,92 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За таких умов колегія суддів вважає за доцільне обрати спосіб часткового задоволення позову у вигляді стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки (з 25.10.2019 по 25.05.2022) розрахунку при звільненні з військової служби (стосовно несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення) в загальному розмірі 18344,92 гривень.

Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (стосовно несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно) необхідно залишити без розгляду у зв`язку з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку звернення до адміністративного суду.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволених позовних вимог, через що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, із залишенням частини позовних вимог без розгляду, та відмовою у задоволенні решти позовних вимог, з вищевикладених мотивів.

У частині відмовлених позовних вимог, а також у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції, відповідно до положень статті 308 КАС України, не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі № 380/8298/22 скасувати в частині задоволених позовних вимог і в цій частині прийняти нову постанову.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошової компенсації за неотримане речове майно залишити без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в загальному розмірі 18344 (вісімнадцять тисяч триста сорок чотири) гривні 92 копійки (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. В. Онишкевич