Справа № 320/4577/23
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 року № 320/4577/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області
про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, у якому просить суд:

- визнати незаконним та необгрунтованим рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 29.11.2022 НОМЕР_8;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання.

Мотивуючи позовні вимоги позивачем зазначено про необгрунтованість прийнятого відповідачем рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 29.11.2022 № НОМЕР_1 , оскільки, як вважає позивач, останнє не містить конкретних причин відмови та не відповідає вимогам, викладеним у пункті 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, що унеможливлює в подальшому звернутися до відповідача із відповідною заявою щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання, з урахуванням виправлених недоліків.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 відкрито провадження у справі №320/4577/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У поданому до суду 18.04.2023 відзиві на позовну заяву відповідачем заперечено проти позовних вимог щодо скасування рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 29.11.2022 НОМЕР_8, оскільки Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області було опрацьовано лист Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про проведення перевірки інформації, зазначеної позивачем в заяві-анкеті від 15.11.2022 №105131129, яка звернулась за оформленням/обміном посвідки на тимчасове проживання на підставі возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу). Управлінням було проведено виїзну перевірку адреси проживання іноземки, зазначеної в заяві-анкеті, а саме: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки встановлено, що за вказаною в заяві-анкеті адресою проживання позивач не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мещканців з кв. АДРЕСА_2 даного будинку під час виїзду та безпосередньо очного спілкування. Оскільки двері до квартирного приміщення АДРЕСА_3 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото позивача мешканцям квартири АДРЕСА_2 даного будинку, на що останні повідомили про те, що позивач в квартирі АДРЕСА_3 не проживає. Крім того, відповідачем зазначено, що за інформацією Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, вказана в заяві-анкеті адреса місця проживання позивача ( АДРЕСА_4 ) належить до адреси масової реєстрації - місця проживання осіб за однією адресою, де кількість зареєстрованих станом 1504 осіб. Таким чином, перевіркою поданих позивачем документів відповідачем виявлено обставини, які потягнули за собою відмову в оформленні посвідки на ім`я позивача, а саме: під час перевірки місця проживання позивача, останню не виявлен за адресою, вказаною в заяві-анкеті, що свідчить про правомірність прийняття оскаржуваного рішення на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018.

Позивачем у своїй відповіді на відзив, яка надійшла до суду 03.05.2023, наголошено на безпідставних та необгрунтованих висновках відповідача, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення у зв`язку з тим, що отримана відповідачем в ході перевірки інформація від власників квартири АДРЕСА_5 , не відповідає дійсності, оскільки за вказаною адресою квартири під номером АДРЕСА_2 не існує, що підтверджується довідкою Товариста з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» від 22.03.2023 №109, а відмова відповідача грунтується на поясненнях невідомих осіб, які не відповідають дійсності з огляду на наявні матеріли справи.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Згідно частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої, другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 є громадянкою РФ, паспорт № НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 06.01.2022 № НОМЕР_3 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

У матеріалах справи наявне також свідоцтво серії НОМЕР_4 про укладення 27.07.2018 шлюбу між позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачем 23.12.2021 було отримано посвідку на тимчасове проживання в Україні за № НОМЕР_5 , дата закінчення якої 22.12.2022.

У зв`язку із закінченням строку дії вказаної посвідки позивач звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою від 15.11.2022 №105131129 про оформлення посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до підпунктів 7, 9 пункту 4, підпунктів 5, 6 пункту 6 Положення про управління міграційного контролю, протидії нелегальні міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, затвердженого наказом ЦМУ ДМС від 30.07.2021 №136 а/г та посадових інструкцій державного службовця даного Управління, головним спеціалістом відділу супроводу ОСОБА_4 та головними спеціалістами відділу протидії нелегальні міграції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проведено виїзну перевірку адреси проживання іноземки, зазначеної у заяві-анкеті, а саме: АДРЕСА_1 . За результатом перевірки встановлено, що за вказаною адресою позивач не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканців кв. АДРЕСА_2 даного будинку під час виїзду та безпосередньо очного спілкування. Оскільки двері до квартирного приміщення АДРЕСА_3 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото вищевказаної особи мешканцям кв. АДРЕСА_2 даного будинку, на що останні повідомили, що громадянка РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в кв. АДРЕСА_3 не проживає. Від письмових пояснень та надання персональних даних мешканці кв. АДРЕСА_2 даного будинку відмовились. Крім того, за інформацією Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, зазначена в заяві-анкеті адреса місця проживання позивача ( АДРЕСА_4 ) належить до адреси масової реєстрації - місця проживання осіб за однією адресою, де кількість зареєстрованих станом 1504 осіб.

На підставі викладених обставин Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення від 29.11.2022 НОМЕР_8, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно пункту 1 Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (далі - Положення), Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Підпунктом 8 пункту 4 Положення Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань, крім іншого, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках.

Пунктом 7 Положення встановлено, що Державна міграційна служба України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Спірні правовідносини регламентовані Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі -Закон №3773-VI), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III), Положенням про Державну міграційну службу України №360, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018 (далі - Порядок №322), Постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 року №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (далі - Постанова №1232).

Статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону №3773-VI в редакції від 15.10.2022, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення 29.11.2022, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до преамбули Закону №2491-III цей Закон визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

У цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно частини чотирнадцятої статті 4 Закону №3773-VI sноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч.3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті Закону №3773-VI возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно з абзацом 6 частини першої статті 15 Закону №3773-VI в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, здійснюється за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Отже, Закон №3773-VI передбачає право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином/громадянкою України та посвідки на тимчасове проживання.

Пунктом 5 частини першої статті 5-1 Закону №3773-VI передбачено, що строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному частиною п`ятнадцятою статті 4 Закону №3773-VI (возз`єднання сім`ї з громадянами України), становить один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2022, ОСОБА_1 , якою укладеною шлюб з ОСОБА_3 (Свідоцтво про укладення шлюбу від 27.07.2018 НОМЕР_4 ), у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_5 (строком дії до 22.12.2022) звернулась до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою №105131129 про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку дії та зміною інформації.

Відповідно до свідоцтва про народжнння від 10.10.2018 НОМЕР_6 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання передбачений Порядком №322.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 1 пункту 3 Порядку №322 встановлено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто.

Згідно з підпунктом 3 пункту 7 Порядку №322 у разі закінчення строку дії посвідки здійснюється її обмін.

При цьому, згідно підпункту 7 пункту 71 Порядку №322 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії.

Отже, після закінчення строку дії посвідка на тимчасове проживання в Україні підлягає обміну, для чого іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС відповідну заяву та документи у строк не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки, або після закінчення строку дії посвідки в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України, здавши посвідку до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Однак, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією РФ, який в подальшому продовжувався. Законом України від 07.02.2023 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від №2915-ІХ воєнний стан в Україні продовжено до 20.05.2023.

Приписами статті 21 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VІІІ визначено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства, юридичних осіб іноземних держав, які перебувають на території України під час дії воєнного стану, визначаються Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У зв`язку з веденням на території України воєнного стану, 01.11.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №1232, якою врегульовано питання надання ДМС адміністративних послуг громадянам РФ в умовах воєнного стану.

Відповідно до пункту 1 Постанови №1232, в редакції від 01.11.2022, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/ територіальними підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам РФ здійснюється з урахуванням таких особливостей:

розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;

у разі звернення громадянина РФ із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Водночас, зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються, зокрема, на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону №3773-VI, або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб (абз.3 п.2 Постанови №1232).

Таким чином, оскільки позивач уклала шлюб з громадянином України та прибула до України з метою возз`єднання сім`ї та отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини п`ятнадцятої статті 4 Закону №3773-VI до неї не можуть бути застосовані обмеження, визначенні у пункті 1 Постанови №1232.

Разом з тим, пунктом 3 Постанови №1232 регламентовано, що особи, зазначені в абзаці 3 пункту 2 цієї постанови повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності цією постановою.

Вказана Постанова №1232 набрала законної сили 09.11.2022.

Судом встановлено, що позивач звернулась до відповідача із заявою-анкетою від 15.11.2022 №105131129 про обмін посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку з закінченням строку дії попередньої.

Відповідно до пункту 9 Порядку №322 оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обмін посвідки здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Положеннями пунктів 21, 22 Порядку №322 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Згідно з пунктами 35 та 36 Порядку №322 після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Відповідно до пункту 41 Порядку №322 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 35 і 36 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Згідно з пунктом 42 Порядку №322 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пункт 61 Порядку №322 містить перелік підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки, якими, зокрема, якщо встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

Таким чином, Порядком №322 визначені права та повноваження підрозділу ДМСУ щодо перевірки обставин вказаних у заяві-анкеті особи та доданих до неї документів, у тому числі шляхом надсилання запитів до відповідних державних органів або їх територіальних органів та зобов`язує прийняти позитивне рішення за результатами розгляду у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Судом установлено, що позивачу відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання з підстав, зазначених в пункті 9 статті 61 Порядку №332.

За приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Дослідивши оскаржуване рішення та документи, які стали підставою для його прийняття суд дійшов висновку про протиправність прийнятого рішення та його скасування як прийнятого не на підставі законодавства, не обґрунтовано, не добросовісно, не розсудливо, не пропорційно, тобто без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з огляду на таке.

Підпунктом 9 пункту 61 Порядку №322 встановлено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

Однак, оскаржуване рішення не містить відомостей про те, які саме неправдиві відомості або підроблені документи було подано позивачем для отримання посвідки.

Між тим, за сталою судовою практикою загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Як зазначено відповідачем у відзиві на позов, відповідно до підпунктів 7, 9 пункту 4, підпунктів 5, 6 пункту 6 Положення про управління міграційного контролю, протидії нелегальні міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, затвердженого наказом ЦМУ ДМС від 30.07.2021 №136 а/г та посадових інструкцій державного службовця даного Управління, головним спеціалістом відділу супроводу ОСОБА_4 та головними спеціалістами відділу протидії нелегальні міграції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проведено виїзну перевірку адреси проживання іноземки, зазначеної у заяві-анкеті, а саме: АДРЕСА_1 . За результатом перевірки встановлено, що за вказаною адресою позивач не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканців кв. АДРЕСА_2 даного будинку під час виїзду та безпосередньо очного спілкування. Оскільки двері до квартирного приміщення АДРЕСА_3 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото вищевказаної особи мешканцям кв. АДРЕСА_2 даного будинку, на що останні повідомили, що громадянка РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в кв. АДРЕСА_3 не проживає. Від письмових пояснень та надання персональних даних мешканці кв. АДРЕСА_2 даного будинку відмовились. Крім того, за інформацією Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, зазначена в заяві-анкеті адреса місця проживання позивача ( АДРЕСА_4 ) належить до адреси масової реєстрації - місця проживання осіб за однією адресою, де кількість зареєстрованих станом 1504 осіб.

Суд не приймає до уваги вказані доводи відповідача, оскільки до суду не надано наказ на проведення перевірки, письмові пояснення сусідів позивача, акту про відмову надання пояснень, складений в присутності свідків.

Разом з тим, наведені відповідачем висновки, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, спростовуються матеріалами справи.

Як стверджує відповідач, факт не проживання позивача за адресою АДРЕСА_1 підтверджується інформацією від мешканців кв. АДРЕСА_2 даного будинку.

Проте, суд зауважує, що відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» від 22.03.2023 №109, за підписом директора Палковської Т.О., підтверджується, що в житловому будинку за адресою АДРЕСА_6 не існує.

Крім того, на підтвердження факту проживання за адресою АДРЕСА_1 позивачем надано суду наступні докази: копію договору найму житлового приміщення від 15.05.2022, укладеного між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (строк дії договору до 15.05.2023), копію Додатка №1 до Договору найму житлового приміщення від 15.05.2022; квитанції про оплату послуг найму житлового приміщення від 12.06.2022 №1ТХА-8891-АКМХ-ХВХТ, від 14.07.2022 №1РХЕ-0541-0АЕ0-4Р65, від 11.08.2022 №ЕКК6-ВЕМС-5В6А-В11А, від 17.10.2022 №8ЕТ9-718Х-1138-Х682, від 06.11.2022 №92СА-Т373-С0РК-1РЕР, від 01.12.2022 №А1А6-4Е5Х-К70В-68ЕА на виконання умов Договору від 15.05.2022 та рахунки на оплату комунальних послуг.

Таким чином при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв без дотримання вимог статті 19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач як компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про оформлення, обмін попередньої посвідки на тимчасове проживання в Україні повинен був провести необхідну перевірку поданих документів та з`ясовувати у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови в оформленні, обміні відповідної посвідки. При необхідності здійснити повторну перевірку місця проживання позивача та оформити її відсутність за вказаною адресою належними доказами.

Прийняття безмотивованого рішення відносно позивача позбавляє її права на обізнаність причин прийняття відносно неї негативного рішення, спростування доводів суб`єкта владних повноважень, ефективного захисту своїх прав.

Між тим, позивач користувалась протягом тривалого часу посвідками на тимчасове проживання в Україні, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень під час обміну посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Відповідачем не доведено, що ним при перевірці заяви-анкети позивача встановлено факт подання нею завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві Київській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 29.11.2022 НОМЕР_8 та наявності підстав для його скасування.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання, суд зазначає таке.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або чи мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на викладене та враховуючи, що в ході розгляду даних спірних правовідносин відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що це рішення відповідача фактично призвело до безпідставного позбавлення гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави.

Відповідно до Порядку №322 прийняття рішення про видачу посвідки на тимчасове проживання належить до дискреційних повноважень відповідача, тому суд вважає за необхідне обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути заяву ОСОБА_1 про оформлення та видачу посвідки, прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду цієї заяви, з урахуванням її правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій при прийнятті оскаржуваного рішення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Згідно із частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. згідно з квитанцією від від 03.01.2023 №3879-6636-4226-3473.

Суд, керуючись частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо часткового задоволення позовних вимог, присуджує позивачеві 805,20 грн. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 29.11.2022 НОМЕР_8 про відмову ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні.

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управлінням ДМС у м. Києві та Київській області розглянути документи подані ОСОБА_1 відповідно до заяви-анкети від 15.11.2022 №105131129 про оформлення та видачу посвідки та тимчасове проживання в Україні, прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду цієї заяви, з урахуванням її правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 805,20 грн. (вісімсот п`ять гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_7 ).

Відповідач: Центральне міжрегіональне управлінням ДМС у м. Києві та Київській області (ідентифікаційний код: 42552598, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.