Справа № 320/9536/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 року № 320/9536/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області з вимогами:

- визнати дії Головного управління ДПС у Київській області по списанню коштів на підставі інкасових доручень №39 від 19.05.2021 (списання на суму 150511,65 грн.) та №108 від 03.06.2021 (списання на суму 102313,97 грн.);

- стягнути на користь Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради з Головного управління ДПС у Київській області 252825,62 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 позовну заяву залишено без руху.

До суду від позивача 07.09.2021 надійшло клопотання на виконання ухвали суду від 12.08.2021.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 замінено відповідача у справі - Головне управління ДПС у Київській області (юридична особа, ідентифікаційний код 43141377), на його правонаступника Головне управління ДПС у Київській області (відокремлений підрозділ ДПС України, ідентифікаційний код 44096797; місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5-а).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач всупереч вимог статті 95 Податкового кодексу України(далі -ПК України) здійснює заходи щодо погашення податкового боргу шляхом стягнення коштів з рахунків без рішення суду. На думку позивача, дії та заходи, направлені на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу є протиправними та вчинені не відповідності до норм чинного законодавства.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що за Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Глевахівської селищної ради обліковується самостійно задекларовані та не сплачені в установленому законом порядку зобов`язання щодо сплати податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 5926812,00 грн. Станом на 30.03.2020 вказана заборгованість позивачем не сплачена.

Також вказано, що відповідачем було направлено податкову вимогу від 18.01.2005 №1/26 та другу податкову вимогу від 21.02.2005 №2/41. Зазначені податкові вимоги відносно позивача не скасовані та не відкликані. На виконання пункту 95.5 статті 95 ПК України уповноваженою особою ГУ ДПС у Київській області прийнято рішення від 06.04.2020 №1 про стягнення безготівкових коштів платника податків з рахунків у банках, органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів та інших фінансових установах з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради, на підставі якого до відповідного банку скеровано інкасове доручення про списання коштів у розмірі податкового боргу. Відповідач вказує на правомірність вчинених дій щодо стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради, засновником якого є Глевахівська селищна рада, зареєстроване як юридична особа, включене до ЄДРПОУ за номером 330118727.

Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної радиперебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Київській області, є платником податків, зборів та обов`язкових платежів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з розрахунку податкового боргу та даними інтегрованої картки позивача та що не заперечується позивачем, за Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Глевахівської селищної ради обліковується податковий борг зі сплати податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 5926812,00 грн., станом на 30.03.2020.

За посиланням відповідача та що не заперечено позивачем, контролюючим органом було направлено першу податкову вимогу від 18.01.2005 №1/26, яка отримана позивачем 19.01.2005 та другу податкову вимогу від 21.02.2005 №2/41.

Згідно розрахунку податкового боргу та даними інтегрованої картки позивача, вищезазначений борг виник на підставі самостійно поданої податкової звітності, а саме:

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.01.2017 - 187583,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.02.2017 -191004,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 17.03.2017 -240430,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.04.2017-148703,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.05.2017 -227745,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.06.2017 -121072,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.07.2017 -107858,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 21.08.2017 -131159,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.09.2017 -104825,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.10.2017 -142503,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.11.2017 -111793,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.12.2017 -225978,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 22.01.2018 -92494,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.02.2018 -104302,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.03.2018 -137255,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.04.2018 -177331,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 21.05.2018 -160808,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.06.2018- 120765,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.07.2018 -180927,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 17.08.2018 -140946,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 18.09.2018 -132198,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.10.2018 -179187,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.11.2018 -135950,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.12.2018 - 139015,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 21.01.2019 -238712,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.02.2019 -144843,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.03.2019 -206825,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.04.2019 -180561,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.05.2019 -290455,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 14.06.2019 -27210,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 18.07.2019 -239148,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 16.08.2019 -181245,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.09.2019 -213066,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 18.10.2019 -261037,00 грн.;

уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № - 9408,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 20.11.2019- 137379,00 грн.;

податкова декларація з податку на додану вартість № від 19.12.2019- 155092,00 грн.

Рішенням уповноваженої особи ГУ ДПС у Київській області від 06.04.2020 №1 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, відповідно до пункту 95.5 статті 95 ПК України, вирішено здійснити погашення усієї суми податкового боргу шляхом стягнення безготівкових коштів платника податків з рахунків у банках, органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів та інших фінансових установах з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради (). Зазначене рішення направлено позивачу 16.04.2020, що підтверджується фіскальним чеком.

На виконання вказаного рішення направлено інкасовані доручення від 19.05.2021 №39 та 27.05.2021 №108 у АТ "Укрсиббанк". За інкасованими дорученнями, на підставі рішенням уповноваженої особи ГУ ДПС у Київській області від 06.04.2020 №1, з позивача стягнуто загальну суму 252825,62 грн., що підтверджується даними інтегрованої картки платника податків.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звертається до суду із даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, ПК України).

Статтею 15 ПК України на платників податків покладений обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України на платників податків покладений обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 203.1 статті 203 ПК України передбачено, що податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до пункту 203.2 статті 203 ПК України сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Відповідно до підпункту 14.1.175 статті 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання

Пунктом 59.1 статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Статтею 95 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. Рішення контролюючого органу підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу та скріплюється гербовою печаткою контролюючого органу. Перелік відомостей, які зазначаються у такому рішенні, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у разі виникнення у платника податків боргу, контролюючий орган формує вимогу на суму такого боргу та здійснює заходи з його погашення шляхом стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі, та стягнення коштів у рахунок податкового боргу за рахунок готівки на підставі відповідних рішень суду.

Станом на час виникнення у позивача заборгованості та прийняття першої та другої податкових вимог діяв Закон України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 03.07.2001 №2181-ІІІ (далі - Закон № 2181-ІІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2181-ІІІ податкова вимога визначалась як письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу.

Згідно з підпунктом 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 Закону № 2181-ІІІ перша податкова вимога надсилалась не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання, а друга податкова вимога - не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки.

За змістом підпункту 6.3.2 пункту 6.3 статті 6 Закону № 2181-ІІІ у разі виникнення нового податкового боргу після направлення першої податкової вимоги друга податкова вимога мала містити суму консолідованого боргу без направлення нової податкової вимоги по новому податковому боргу. У контексті даної норми консолідованим вважався борг, визначений у першій податковій вимозі, збільшений на суму нового податкового боргу, що виник до виставлення другої податкової вимоги.

З 01.01.2011 у зв`язку з набранням чинності ПК України втратив чинність Закон №2181-ІІІ, однак правовий статус податкової вимоги суттєво не змінився.

Так, згідно з підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 59.3 статті 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Пунктом 59.5 статті 59 ПК України визначено, що у разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Отже, згідно з приписами ПК України платнику податків надсилається лише одна податкова вимога замість двох, визначених попередньо Законом № 2181-ІІІ, однак як ПК України, так і Законом № 2181-ІІІ передбачено, що в разі збільшення суми податкового боргу після направлення (вручення) податкової вимоги, нова податкова вимога додатково не надсилається (не вручається) (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі №820/4771/17).

З огляду на чинні податкові вимоги від 18.01.2005 №1/26 та від 21.02.2005 №2/41, суд доходить висновку що податковий борг позивача не переривався. Сторонами не надано доказів оскарження чи відкликання вказаних вимог.

Разом з тим,Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 № 1797-VIII, що набрав чинності з 01.01.2017, пункт 95.5 доповнено абзацами другим - шостим такого змісту: «У разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань. У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника податків у банках є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що стягнення коштів за рахунок готівки, що належить платнику податків та/або коштів з рахунків такого платника у банках за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду може бути здійснене за наступних умов:

1) виникнення податкового боргу у результаті несплати грошового зобов`язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку;

2) податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень;

3) податковий борг не сплачено протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати;

4) відсутні зобов`язання держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.

Таким чином, зазначена норма закону прямо встановлює право керівника контролюючого органу (його заступника або уповноваженої особи) прийняти рішення про стягнення коштів платника податків лише в сукупності перелічених вище умов (постанова Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі №820/6139/17).

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що сума податкового боргу становить 5926812,00 грн., станом на 30.03.2020, наявність якої обумовило прийняття відповідачем рішення від 06.04.2020 №1 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, виникла у зв`язку із несплатою позивачем узгодженого грошового зобов`язання зі сплати податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на підставі самостійно поданих податкових декларації та уточнюючих розрахунків. Наявність вказаної суми податкового боргу, який виник у результаті несплати грошового зобов`язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації з податку на додану вартість, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема розрахунком податкового боргу та інтегрованою карткою платника податків Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради.

Позивачем доводів на спростування наведеного в заявах по суті не зазначено, відповідних доказів не надано, клопотань з цього приводу не заявлено.

Більше того, позивач не заперечує щодо наявності податкового боргу. Доказів оскарження першої, другої податкової вимоги не суду не надано.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність повноважень у контролюючого органу, відповідно до статті 95 ПК України, здійснити стягнення з рахунків позивача в банках з метою погашення податкового боргу без звернення до суду, що є достатнім для вирішення спору, зважаючи на те, що позивачем не заявлено окремо вимог про протиправність рішення контролюючого органу від 06.04.2020 №1, суд окремо не досліджуватиме це питання.

Суд вважає за необхідне зазначити, що, статтею 95 ПК України визначений загальний порядок здійснення контролюючим органом заходів щодо погашення податкового боргу, астаттею 96 ПКУкраїни передбачені особливості погашення податкового боргу комунальними підприємствами.

Як зазначено в пункті 95.1статті 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

За положеннями пункту96.1 статті 96 ПК України, у разі якщо сума коштів, отримана від продажу внесеного в податкову заставу майна комунального підприємства, не покриває суму його податкового боргу і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням публічних торгів, або у разі відсутності у такого боржника власного майна, що відповідно до законодавства України може бути внесено в податкову заставу та відчужено, контролюючий орган зобов`язаний звернутися до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно такого платника податків, з поданням щодо прийняття рішення про: виділення коштів місцевого бюджету на сплату податкового боргу такого платника податків. Рішення про фінансування таких витрат розглядається на найближчій сесії відповідної ради; затвердження плану досудової санації такого платника податків, який передбачає погашення його податкового боргу; ліквідацію такого платника податків та призначення ліквідаційної комісії; прийняття сесією відповідної ради рішення щодо порушення справи про банкрутство платника податків.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що податковим законодавством встановлено особливий порядок погашення заборгованості платників податків (у тому числі комунальних підприємств) перед бюджетами та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутись до суду з вимогою про стягнення коштів з рахунків у банку або прийняти рішення керівником, його заступником про стягнення коштів платника з рахунків у банках; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу. Якщо вказані заходи не мали результатом погашення податкового боргу комунального підприємства, то податковий орган вчиняє дії, передбачені статтею, для залучення коштів (майна) органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке підприємство, для погашення податкового боргу останнього (постанова Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 520/6746/2020)

Наразі до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради правомірно застосовано захід погашення податкового боргу, передбачений статтею 95 ПК України,як стягнення коштів з рахунків у банках, тобто дії, направлені відповідачем на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу є правомірними та вчиненні відповідно до вимог чинного законодавства.

Вирішуючи цей спір в частині достатності встановлених судами обставин справи та належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні кожної справи суд першочергово надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу. Така оцінка здійснюється на підставі аналізу як доводів позивача про наявність у нього порушеного права, які дають підстави ініціювати позов, так і встановлених судом в ході судового розгляду фактичних обставин справи, що дають підстави для висновку про наявність порушеного права. Крім того, суд визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Здійснюючи таку перевірку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Гарантоване статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, ініціюючи позов, особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність дійсно протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У цій справі позивач не погоджується із вчиненими Головним управлінням ДПС у Київській області діями щодо стягнення коштів на підставі інкасових доручень, оскільки податковий борг повинен був стягуватись на підставі рішення суду. У зв`язку з цим просив захистити його право шляхом визнання таких дій протиправними та стягнення коштів.

Суд зазначає, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. З огляду на встановлені судами обставини саме по собі визнання протиправними дій відповідача без зобов`язання вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення не відповідає способам захисту порушеного права, визначеним у статті 5 КАС України.

Слід зазначити, що рішення уповноваженої особи ГУ ДПС у Київській області від 06.04.2020 №1 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу є самостійним індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, який стосується прав або інтересів визначеної у ньому особи.

Разом з тим, позивач не скористався наданим йому правом на оскарження рішення контролюючого органу від 06.04.2020 №1.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради звертаючись до суду із цими позовними вимогами, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, які він вважає порушеними, оскільки визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Київській області не вплине на обсяг прав та обов`язків позивача, зокрема, не змінить чинність рішення уповноваженої особи контролюючого органу від 06.04.2020 №1.

Відтак, за встановлених у цій справі обставин, оскаржуючи дії відповідача, позивач не правильно обрав спосіб захисту порушених, на його думку, прав та інтересів, оскільки такі дії не призвели до жодних юридично-значимих наслідків, які можуть впливати на його права чи інтереси.

При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Fi№la№d" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spai№" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи письмові пояснення по суті заявлених вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 194, 205, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.