Справа № 160/5920/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

25 травня 2023 р. Справа № 160/5920/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , третя особа), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення Державного реєстратора відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 23.02.2023 року про відмову у знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), оформлене відміткою на заяві про зняття з реєстрації місця проживання від 23.02.2023 року;

- зобов`язати Державного реєстратора відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код 40392181) зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- стягнути з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код 40392181) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані із розглядом справи, а саме: судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що 23.02.2023 р. позивач звернулася до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради із заявою про зняття з реєстрації її колишнього чоловіка ОСОБА_2 на підставі п. 2.ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». До заяви ОСОБА_1 були додані копія паспорту та РНОКПП позивачки, копія договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2010 р., копія постанови Верховного Суду від 22.12.2021 р. у справі №201/335/19, копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.01.2023 р. Позивач зазначила, що рішенням державного реєстратора Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у знятті із задекларованого місця проживання (перебування) третьої особи відмовлено, про що зроблена відповідна відмітка на заяві про зняття з реєстрації місця проживання від 23.02.2023 р. ОСОБА_1 вважає вказану вище відмову відповідача протиправною та такою, що порушує право позивачки, як власника квартири, на зняття з реєстрації третьої особи. Так, ОСОБА_1 зауважила, що на день подання заяви про зняття з реєстрації та звернення до суду вона є єдиним власником квартири АДРЕСА_2 в той час як третя особа не є власником квартири. В якості доказу позивач посилається на відомості інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.01.2023 р. №321294058, згідно з якою право власності третьої особи на квартиру припинено (розмір частки: 0. підстава: постанова Верховного Суду від 22.12.2022 року серія та номер: 201/335/19, 61-14604св21, договір купівлі-продажу від 23.04.2010 року №6631). При цьому, позивач зазначила, що вона звернулася із заявою за формою згідно з додатком №6 до постанови Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 р., однак відповідач протиправно відмовив їй в знятті в реєстрації місця проживання (перебування), посилаючись на норму Закону, яка не регулює спірне питання.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2023 р. відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

19.04.2023 р. до суду надійшли від третьої особи пояснення щодо позову, в яких ОСОБА_2 зазначив, що ця адміністративна справа та інші справи є похідними від основної цивільної справи за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що розглядається в порядку цивільного судочинства Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська (справа №201/335/19) й наразі перебуває на новому розгляді після повернення з Верховного Суду. По суті позовних вимог ОСОБА_1 в поясненнях третьої особи зазначено, що при наявності обтяження квартири, з урахуванням відсутності остаточного рішення по основній справі, яке визначає речові права на квартиру, та з огляду на не надання паспортного та військово-облікового документів третьої особи, позивач, на думку ОСОБА_2 , не змогла подати в повному обсязі необхідні документи для проведення реєстраційної дії й правомірно отримала відмову від відповідача. При цьому, третя особа вважає, що посилання в спірному рішенні на ст. 12, а не на ст. 18 Закону, є чисто технічною помилкою, а не юридичною. З огляду на викладене, ОСОБА_2 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

19.04.2023 р. до суду через систему "Електронний Суд" від представника третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 р. клопотання представника третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- повернуто без розгляду.

15.05.2023 р. до суду надійшов від Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (далі Відділ, відповідач) відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Так, відповідач зазначив, що 23.02.2023 р. до Відділу надійшла заява ОСОБА_1 про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) гр. ОСОБА_2 (колишнього чоловіка позивача) з житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, відповідач встановив з копій доданих до заяви документів, а саме: згідно копії постанови Верхового Суду України, що касаційну скаргу позивача було задоволено, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2020 р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2021 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Одночасно із цим, відповідач зауважив, що бланк та форма зазначеної вище заяви про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), яка є додатком 6 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 р., затверджена цим Порядком й зміні не підлягає. Як стверджує відповідач, ОСОБА_1 звернулася до органу реєстрації з документами та вже роздрукованою і заповненою заявою, але бланк даної заяви позивачем був змінений, та не відповідав встановленому зразку вищезазначеного додатку 6, тому був недійсний та не міг бути прийнятим в роботу, й зв`язку з чим в знятті з реєстрації місця проживання гр. ОСОБА_2 було відмовлено на підставі п. 3 ст.12 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що провадження по вказаній справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23.02.2023 р. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) звернулася до органу реєстрації (Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), в якій позивач просила зняти зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 з житла, що належить заявниці на підстав права приватної власності (договір купівлі-продажу від 23.04.2010 р.).

Державним реєстратором відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення від 23.02.2023 р. про відмову у знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яке оформлене відміткою на заяві ОСОБА_1 про зняття з реєстрації місця проживання від 23.02.2023 р. з посиланням на ст. 12 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Не погодившись із цим рішенням, з метою захисту власних прав та інтересів ОСОБА_1 звернулася з вищезазначеним позовом до суду.

Дослідивши матеріали та фактичні обставини справи, судом встановлено, що провадження по вказаній справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

За правилами п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, ч. 3 ст. 19 КАС України встановлено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Адміністративною справою у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Так, в ході розгляду цієї адміністративної справи судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 р. по справі №201/335/19 позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період часу з 2004 року до 24 жовтня 2012 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно з цим заочним рішенням, визнано об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зокрема: квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 23205398).

Також заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 р. у порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зокрема, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 23205398).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2019 р. заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 р. скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2020 р. позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з 2004 року до 24 жовтня 2012 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Цим рішенням визнано об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зокрема: квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 23205398).

Також рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2020 р. у порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зокрема, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 23205398).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2021 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2020 р. без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2021 р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2020 р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2021 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Станом на 25.05.2023 р. вищевказана справа розглядається Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська під головуванням судді Наумової О.С. й остаточне рішення у справі №201/335/19 не ухвалене.

ОСОБА_2 в поясненнях третьої особи на позовну заяву в даній адміністративній справі заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та наголосив, що в рамках спірних правовідносин має місце невирішений спір щодо речових прав на об`єкт нерухомості (квартира АДРЕСА_2 ). Однак, не зважаючи на це, 23.02.2023 р. позивачем подано заяву про зняття зареєстрованого місце проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , в задоволенні якої відповідачем відмовлено згідно рішення від 23.02.2023 р.

Також суд враховує і той факт, що постанова Верховного Суду по справі №201/335/19 хоч і скасувала попередні рішення судів першої та апеляційної інстанцій, однак остання не є остаточним рішенням у справі (яким вирішено позовні вимоги по суті), а відтак питання щодо відсутності в ОСОБА_2 речових прав (в т.ч. як співвласника) на квартиру АДРЕСА_2 в судовому порядку не вирішено.

У відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 Цивільним кодексом України (далі ЦК України), житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003 р., «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 р.).

Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Верховний Суд у постанові від 24.02.2021 р. у справі № 759/20627/18, вказав, що поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

За змістом вказаних норм закон передбачав особливий порядок виселення осіб з житла, а, отже, й зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Крім того, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Водночас, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового, однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі №337/2535/2017, в якій зазначено, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Вирішуючи питання щодо підсудності цієї справи адміністративному суду, суд враховує, що предметом даного спору є зняття реєстрації місця проживання третьої особи ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний позов подано на поновлення права позивача у сфері житлових відносин та спір про зняття реєстрації місця проживання третьої особи може впливати на майнові права та інтереси як позивача, так і третьої особи.

При цьому, судом враховано, що в рамках спірних правовідносин має місце невирішений спір щодо речових прав на об`єкт нерухомості (квартира АДРЕСА_2 ), який розглядається в межах цивільної справи №201/335/19.

Таким чином, незважаючи на участь у цьому спорі суб`єкта владних повноважень, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 826/3620/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не має ознак публічно-правового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Зважаючи на суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, суд дійшов висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов`язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04 та №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи те, що спір між сторонами виник з цивільних правовідносин, суд прийшов до висновку, що дана справа підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі зокрема якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,, й зазначає, що даний спір має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету (ч. 2 ст. 238 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 132 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду, зокрема, в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Оскільки провадження по вказаній справі закрито не з підстави відмови позивача від позову, суд вважає, що сума судового збору у розмірі 1073, 60 грн., сплаченого 03.04.2023 р. ОСОБА_1 , згідно електронної квитанції від 03.04.2023 р., підлягає поверненню у відповідності до вимог ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 238, 239, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (, пр. Дмитра Яворницького, 75, м.Дніпро, 49000), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - закрити.

Роз`яснити позивачу, що вирішення даного спору здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073 (одна тисячі сімдесят три) грн. 60 коп., сплачений згідно електронної квитанції від 03.04.2023 р., роздруківка якої міститься в матеріалах справи.

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 256 та 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Повний текст ухвали складено та підписано 25.05.2023 р.

Суддя О.М. Неклеса