Справа № 520/20336/21
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 р. Справа № 520/20336/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2022, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/20336/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 43 від 08 вересня 2021 року Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яким ОСОБА_1 , відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Харківській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 пенсію за віком з 18 серпня 2021 року відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зарахуванням до стажу періодів роботи у колгоспі Червоний Жовтень , колгоспі Світанок з 01 січня 1983 року по 31 грудня 1993 року з урахуванням відпрацьованих вихододнів : за 1983 рік - 312, за 1984 рік -316, за 1986 рік - 334, за 1987 рік - 351, за 1988 рік - 323, за 1989 рік - 317, за 1990 рік - 324,за 1991 рік - 338, за 1992 рік - 358, за 1993 рік 346.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 залучено в адміністративній справі № 520/20336/21 в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення № 43 від 08 вересня 2021 року Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до стажу ОСОБА_1 періоди роботи у колгоспі Червоний Жовтень , колгоспі Світанок з 01 січня 1983 року по 31 грудня 1993 року з урахуванням відпрацьованих вихододнів : за 1983 рік - 312, за 1984 рік -316, за 1985 рік 338, за 1986 рік - 334, за 1987 рік - 351, за 1988 рік - 323, за 1989 рік - 317, за 1990 рік - 324,за 1991 рік - 338, за 1992 рік - 358, за 1993 рік 346.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 та прийняти рішення, яким відмовити в частині задоволених позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відсутні правові підстави для зарахування до трудового стажу позивачки, що дає право на призначення пенсії за віком періоду роботи з 1983 по 1993, оскільки позивачем не було підтверджено наведений період роботи уточнюючими довідками.

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та позивача не надходили. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідачем оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивачка звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення № 43 від 08 вересня 2021 року про відмову у призначенні пенсії.

У вищевказаному рішенні зазначено, що до загального страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 1983 по 1993 відсутня довідка про встановлений мінімум та відпрацьовані вихододні.

Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача, звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення № 43 від 08 вересня 2021 року Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, а тому для ефективного захисту прав позивача є підстави для виходу за межі позовних вимог та задоволення позову шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до стажу ОСОБА_1 періоди роботи у колгоспі Червоний Жовтень , колгоспі Світанок з 01 січня 1983 року по 31 грудня 1993 року з урахуванням відпрацьованих вихододнів : за 1983 рік - 312, за 1984 рік -316, за 1985 рік 338, за 1986 рік - 334, за 1987 рік - 351, за 1988 рік - 323, за 1989 рік - 317, за 1990 рік - 324,за 1991 рік - 338, за 1992 рік - 358, за 1993 рік 346, а також зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості та передчасності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказанго Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За приписами статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Згідно з частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Згідно з ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Так, рішенням № 43 від 08 вересня 2021 року пенсійний огран відмовив у призначенні пенсії позивачу.

Відповідач приймаючи спірне рішення зазначив, що до загального страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 1983 по 1993 відсутня довідка про встановлений мінімум та відпрацьовані вихододні.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачку прийнято в члени колгоспу «Червоний Жовтень» (в подальшому перейменовано на колгосп Світанок), що вбачається записів трудової книжки.

При цьому, відповідно до записів трудової книжки позивачки в ній зазначено мінімуми трудової участі та відпрацьовані нею вихододні.

Так, відповідно записів трудової книжки позивачки, її трудова участь у громадському господарстві складає за 1983 рік - 312, за 1984 рік -316, за 1985 рік 338, за 1986 рік - 334, за 1987 рік - 351, за 1988 рік - 323, за 1989 рік - 317, за 1990 рік - 324,за 1991 рік - 338, за 1992 рік - 358, за 1993 рік - 346.

У відповідності до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з п.3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Тобто, за приписами наведеної норми уточнюючі довідки для підтвердження трудового стажу або інші документи необхідно надавати лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

При цьому, в трудовій книжці позивача містяться відповідні записи, які дають змогу встановити, що позивач має право на зарахування до стажу періоди роботи у колгоспі Червоний Жовтень (в подальшому перейменовано на колгосп Світанок) з 01 січня 1983 року по 31 грудня 1993 року з урахуванням відпрацьованих вихододнів : за 1983 рік - 312, за 1984 рік -316, за 1985 рік 338, за 1986 рік - 334, за 1987 рік - 351, за 1988 рік - 323, за 1989 рік - 317, за 1990 рік - 324,за 1991 рік - 338, за 1992 рік - 358, за 1993 рік 346.

Судова колегія відмічає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано оцінку та не доведено невідповідність записів про періоди роботи в трудовій книжці позивача.

Не зараховуючи періоди роботи з 1983 по 1993, відповідач зазначає, що записи про річний мінімум трудової участі у колгоспі та виконаний річний мінімумза період з 1980 по 2000 роки не засвідчені підписом та печаткою.

Слід зазначити, що записи в трудовій книжці позивача виконані без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та у відповідності до дати, які належним чином завірені підписами відповідальних осіб та печаткою, проставленою після запису про звільнення.

У період внесення записів про роботу, не зарахованих відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція №58).

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції № 58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка звертається за призначенням пенсії, у недоліках таких записів.

Таким чином, записи у трудовій книжці позивачки щодо спірного періоду роботи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018, справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку з яким погоджується колегія суддів, що рішення № 43 від 08 вересня 2021 року Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, належним способом захисту та відновлення права позивача у цій справі, з урахуванням частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до стажу ОСОБА_1 періоди роботи у колгоспі Червоний Жовтень , колгоспі Світанок з 01 січня 1983 року по 31 грудня 1993 року з урахуванням відпрацьованих вихододнів : за 1983 рік - 312, за 1984 рік -316, за 1985 рік 338, за 1986 рік - 334, за 1987 рік - 351, за 1988 рік - 323, за 1989 рік - 317, за 1990 рік - 324,за 1991 рік - 338, за 1992 рік - 358, за 1993 рік 346 та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Також, колегія суддів звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) стосовно того, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Відповідальність за некоректне заповнення трудової книжки позивача, а саме: не відображення підстави на переведення на іншу посаду, покладається на керівництво колгоспу та некоректне заповнення даного документу не повинно впливати на реалізацію позивачем права на отримання пенсії.

Суд вважає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 року у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а.

Відтак, посилання апелянта на наявність недоліків у трудовій книжці є неприйнятними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 по справі №520/20336/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк