Справа № 640/21738/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року Справа №640/21738/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнути недоотримані кошти,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не здійснення виплати ОСОБА_1 заробітної плати у повному обсязі, обчисленої у розмірах, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року в сумі 210 042,52 гривень;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не здійснення виплати ОСОБА_1 щорічної премії за 2020 рік у повному обсязі, обчисленої у розмірах, передбаченому ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої частини щорічної премії за 2020 рік у сумі 68 104,80 гривень;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести компенсацію ОСОБА_1 недоотриманого доходу (заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року, щорічної премії за 2020 рік) відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

На обґрунтування вказаних вимог позивач вказує, що згідно з наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури № 1480ц від 04.11.2016, він у порядку переведення з 08.11.2016 призначений на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України. У подальшому у зв`язку з реформуванням органів прокуратури наказом № 2243ц від 28.12.2019 його з 02.01.2020 переведено прокурором другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора. Згідно з наказом Генерального прокурора №435ц від 15.03.2022, позивача з 26.02.2022 увільнено від виконання обов`язків прокурора у зв`язку із вступом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із збереженням посади. Указані обставини підтверджуються, доданими до справи позивачем, копіями паспорту, зазначених наказів та трудової книжки.

Таким чином, з 08.11.2016 позивач обіймав посаду прокурора Спеціалізовано антикорупційної прокуратури, яка відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» є самостійним структурним підрозділом Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економ фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік. Згідно з ч. 6 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» посадовий оклад прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування. Згідно з ч. 9 ст. 81 того ж Закону фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Базовий розмір посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури з урахуванням положень ч. 6 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» станом на 01.01.2020 (і відповідно на весь 2020 рік) становить: 75 672 грн., що підтверджується інформацію з розрахункових листів, наданих Офісом Генерального прокурора. До вказаного базового розміру посадового окладу додатково нараховуються і виплачуються надбавка за вислугу років, зокрема за наявності вислуги понад 15 років (як у позивача) - 25 відсотків посадового окладу, та надбавка за роботу з відомостями та носіями, що мають ступінь секретності «таємно» (надбавка за доступ до державної таємниці) - 10 відсотків від посадового окладу (згідно з положенням про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 414 від 15.06.1994). Згідно з ч. 2 ст. 89 Закону України «Про прокуратуру» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора. Таким чином, саме Офіс Генерального прокурора здійснює функції по нарахуванню та виплаті заробітної плати прокурору Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Позивач вказує, що з січня 2020 року до 18.04.2020 заробітна плата відповідачем нараховувалася та виплачувалася позивачу відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», враховуючи: розмір посадового окладу, визначеного ч. 6 ст. 81 Закону, що становить 75 672 грн.; надбавку за вислугу років за наявності стажу більше 15 років - 25 відсотків посадового окладу, що становить 18 918 грн.; надбавку за роботу з відомостями та носіями, що мають ступінь секретності «таємно» - 10 відсотків від посадового окладу, що становить 7 567,20 грн. та з 18.04.2020 по 27.08.2020 заробітна плата позивачу була обмежена 10 мінімальними розмірами заробітної плати, що становить 47 230,00 грн. без відрахування з неї податків та зборів. При цьому у квітні, травні, червні, липні і серпні 2020 року відповідачем заробітна плата була виплачена позивачу не у повному обсязі, як це передбачено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Обмеження застосовувалось при нарахуванні заробітної плати до її загальної суми, а не окремо до встановлених її складових (лист Офісу Генерального прокурора від 02.12.2022). Позивач вважає, що відповідач безпідставно і протиправно не застосовував з 18.04.2020 положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим заборгованість між належною до виплати та виплаченою заробітною платою через запровадження відповідних обмежень у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 становить: в квітні 2020 року 26 155,81 грн.; в травні 2020 року 54 927,20 грн.; в червні 2020 року 54 927,20 грн.; в липні 2020 року 19 105,11 грн.; в серпні 2020 року 54 927,20 грн. Таким чином, станом на 31.08.2020 загальна сума недоплаченої позивачу заробітної плати з квітня 2020 року становить 210 042,52 грн.

Крім того, за наслідками проведеного оцінювання якості роботи позивача, як прокурора за 2020 рік на підставі Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів преміювання прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора № 503 від 30.10.2020, у грудні 2020 року позивачу була виплачена щорічна премія у зниженому розмірі, оскільки відповідач безпідставно вважав, що право на одержання заробітної плати позивач, як прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, отримав внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 від 26.03.2020, у зв`язку з чим і розрахунок щорічної премії здійснено виходячи з одержаного посадового окладу лише за 9 місяців 2020 року, а не за календарний рік. Указаний факт не заперечується відповідачем, у відповіді Офісу Генерального прокурора № 07/1/1-78922вих-22 від 02.12.2022 на запит, де зазначено, що розмір нарахованої за 2020 рік премії становив 30 відсотків посадового окладу відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та дорівнював 204 314,40 грн. (75 672,00 грн. x 30% х 9 місяців). На думку позивача, відповідачем не виплачена частина від щорічної премії 68 104,80 грн., а саме: 75 672 грн. x 30% х 12 місяців = 272 419,2 грн. розмір щорічної премії який мав бути виплачений; 204 314,40 грн. розмір щорічної премії який фактично виплачений; 272 419,20 грн. - 204 314,40 грн. = 68 104,80 грн. різниця, яка виплачена не була.

Відповідно, позивач просить провести компенсацію недоотриманого доходу по заробітній платі та премії у спірному періоді згідно положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

13.12.2022, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва прийнято справу до провадження та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

28.02.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 28.02.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.

02.03.2023, ухвалою Київського окружного адміністративного суду, прийнято до провадження адміністративну справу з розглядом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

06.04.2023 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому вказує на те, що відповідно до ст. 98 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі Закон № 108/95-ВР) оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України у межах бюджетних асигнувань. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 (далі Рішення № 6-р/2020) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах. встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного i місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. У мотивувальній частині Рішення № 6-р/2020 зазначено, що заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 1311 Основного Закону України, має визначатися виключно законом. Законом України «Про прокуратуру» передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється ним та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно із Рішенням № 6-р/2020, порядок виконання якого підлягає застосуванню з дня його ухвалення, тобто з 26.03.2020, оплата праці прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII. B свою чергу, частиною другою статті 81 Закону № 1697-VII регламентовано, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Керуючись нормами частини другої статті 81 Закону № 1697-VII, на підставі наказу Офісу Генерального прокурора від 30.10.2020 № 503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів» (до змін, внесених у 2021 році) (далі Положення № 503), у грудні 2020 року прокурорам Офісу Генерального прокурора здійснено виплату щорічної премії за результатами оцінювання якості їх роботи за 2020 рік у разі позитивного оцінювання роботи. Пунктом 3.4 розділу 3 Положення № 503 визначено, що розмір премії за результатами оцінювання якості роботи розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу, згідно з пунктом 3.2 розділу 3 цього Положення, з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII. З огляду на вищевикладене, розмір нарахованої за 2020 рік премії позивачу, встановлено в розмірі 30 відсотків його посадового окладу відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII та дорівнював 204 314,40 грн. (розмір посадового окладу 75 672,00 грн. х 30% x 9 місяців). Разом із тим слід зазначити, що починаючи з квітня 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховувалися у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (частина перша статті 29 Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік (далі Закон № 553-ІХ)). Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-p/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), серед іншого і згадане положення частини першої статті 29 Закону № 553-ІХ. Таким чином, з 28.08.2020 «карантинні» обмеження, щодо розміру нарахованої заробітної плати прокурорам Офісу Генерального прокурора було скасовано. Отже, у період з квітня 2020 року по 28.08.2020 розмір нарахованої заробітної плати працівникам органів прокуратури не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто 47 230,00 грн. встановленої на 1 січня 2020 року.

До пояснень відповідачем надано на виконання ухвали суду від 02.03.2023, витребувані додаткові докази по справі у вигляді розрахункових листів по нарахованій заробітній платі позивачу за спірний період.

Позивачем (03.03.2023) надана відповідь на відзив, згідно якої на його переконання відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його відзив і не довів правомірність та обґрунтованість своїх дій. Зокрема, вказує, що відповідач робить хибний висновок про те, що з набранням чинності Законом № 553-IX перестали існувати правові підстави для виплати прокурорам заробітної плати у розмірі, що перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. Нормами ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Інших доповнень, заперечення на відзив, пояснень та доказів від сторін не надійшло.

За ч. 5 та ч. 8 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження та за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, правову позицію відповідача, викладену у відзиві, позицію позивача щодо відзиву відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 згідно з наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора № 1480ц від 04.11.2016, у порядку переведення з 08.11.2016 призначений на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора № 2243ц від 28.12.2019, у зв`язку із реформуванням органів прокуратури Мусіяка В.В. з 02.01.2020 переведений прокурором другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора.

Згідно з наказом Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора № 435ц від 15.03.2022, ОСОБА_1 з 26.02.2022 увільнено від виконання обов`язків прокурора у зв`язку із вступом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із збереженням посади. Указані обставини підтверджуються, доданими до справи позивачем, копіями паспорту, зазначених наказів та трудової книжки.

17.11.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо правових підстав обмеження протягом квітня-серпня 2020 року у виплаті заробітної плати, не виплати такої у повному обсязі, вказати розмір нарахувань заробітної плати, по кожній складовій та зазначити в чому саме відбулось обмеження.

Офіс Генерального прокурора у своєму листі від 02.12.2022 № 07-1191-22 позивачу зазначив, що згідно ст. 98 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці фінансується із бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України у межах бюджетних асигнувань. Механізм встановлення розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби, що дає право на таку надбавку, визначений постановою КМУ від 09.12.2015 №1090, якою затверджено відповідний Порядок, п. 3 якого передбачає, що надбавка за вислугу років прокурорам виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби, у розмірах, зазначених у ч. 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». У 2020 році надбавка нараховувалась у розмірі 25 % посадового окладу згідно ч. 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за наявності стажу роботи понад 15 років.

Згідно наказу Офісу Генерального прокурора від 10.02.2020 № 82, нарахування та виплата надбавки за роботу в умовах режимних обмежень згідно із Постановою № 414 здійснювалась відповідно до наказів Генерального прокурора, відповідно розмір надбавки з квітня по серпень 2020 року дорівнював 10 % посадового окладу.

Вказуючи на ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», наказ Офісу Генерального прокурора від 30.10.2020 № 503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів» (до змін, внесених у 2021 році) (далі Положення № 503), п. 3.4 розділу 3 Положення та Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, виплата щорічної премії за результатами оцінювання якості роботи за 2020 рік виплачена у розмір 30 % посадового окладу відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та дорівнював 204 314,40 грн. (75 672,00 грн. х 30%х9 місяців).

Також, вказуючи на положення ст. 29 Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-p/2020 розмір нарахованої заробітної плати працівникам органів прокуратури з квітня 2020 року по 28.08.2020 не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тобто 47 230,00 грн. Обмеження застосовувались до загальної суми заробітної плати, а не до кожної окремої її складової.

Не погоджуючись із даною позицією відповідача, що викладена у листі від 02.12.2022 № 07-1191-22, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Таким чином, позивач вважає, що з 18.04.2020 по 27.08.2020 його заробітна плата була неправомірно обмежена Законом України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» через що відповідачем неправомірно не виплачена заробітна плата у повному обсязі, як це передбачено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», як наслідок недоплачена сума заробітної плати склала 210 042,52 грн. Позивач також вважає необґрунтованим посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020, за яким розрахунок нарахованої щорічної премії за наслідками оцінювання роботи здійснено виходячи з одержаного посадового окладу лише за 9 місяців 2020 року, а не за повний календарний рік, та не виплачена частина від щорічної премії за 3 місяці склала 68 104,80 грн. Як наслідок також вважає належним отримання компенсації внаслідок недоотриманого доходу за вказаний період, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

Відповідач в свою чергу вважає, що нарахування заробітної плати та премії відбувалось у відповідності до норм діючого законодавства, враховуючи рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 та від 28.08.2020 № 10-p/2020, Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмеження були застосовані до заробітної плати позивача з квітня 2020 року по 28.08.2020 рік, не перевищувала 10 розмірів заробітних плат, з 28.08.2020 обмеження відповідачем за наслідками винесеного рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-p/2020 більше не застосовувались. Премія нараховувалась відповідно до рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 та Положення 503 у розмірі 30 % до посадового окладу, як наслідок за 9 місяців, вважає про необґрунтованість вимог щодо виплати недоотриманої заробітної плати та недоотриманої премії за 3 календарних місяці.

Відтак, предметом розгляду у даній справі є дії Офісу генерального прокурора по нарахуванню та виплаті заробітної плати ОСОБА_1 відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосування обмеження до заробітної плати Законом України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та нарахування премії за наслідками проведеного оцінювання річної роботи позивача за 2020 рік, за 9 місяців, застосовуючи рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 та Положення 503, що підлягають перевірці судом на відповідність положенням ч. 2 ст. 2 КАС України з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначених частиною третьою вказаної статті.

Суд зазначає, що згідно п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон № 1697-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За ст. 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно положень ч. 1 ст. 7 Закону №1697-VII систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Особливості організації і діяльності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури визначені статтею 8-1 цього Закону. Утворення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, визначення її структури і штату здійснюються Генеральним прокурором за погодженням з Директором Національного антикорупційного бюро України (ч. 3 ст. 7 Закону №1697-VII).

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону №1697-VII в Офісі Генерального прокурора утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) Спеціалізована антикорупційна прокуратура, на яку покладаються такі функції: 1) здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування Національним антикорупційним бюро України; 2) підтримання державного обвинувачення у відповідних провадженнях; 3) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, передбачених цим Законом і пов`язаних із корупційними або пов`язаними з корупцією правопорушеннями, а також представництво у межах своєї компетенції інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. У межах реалізації своїх функцій Спеціалізована антикорупційна прокуратура здійснює міжнародне співробітництво.

Частиною 1 статті 81 Закону №1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Зокрема, посадовий оклад прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування (ч. 6 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 9 ст. 81 Закону № 1697-VII).

За обставинами по справі вбачається, що ОСОБА_1 з 02.01.2020 переведений прокурором другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора.

Оклад Мусіяка В.В. за 2020 рік визначено у розмірі 75 672,00 грн., що вбачається із наявних у справах розрахункових листів позивача по нарахованій та отриманій заробітній платі та не заперечувалось відповідачем у відзиві.

Розмір посадового окладу не є спірним у даній справі.

З наявних у справі розрахункових листів по заробітній платі ОСОБА_1 за 2020 рік вбачається, що за січень та березень 2020 року, до заробітної плати входило: посадовий оклад - 75 672,00 грн., надбавка за вислугу років за наявності стажу більше 15 років 25 відсотків посадового окладу у січні 16 215,43 грн., у лютому-березні - 18 918,00 грн., надбавка за роботу з відомостями та носіями, що мають ступінь секретності «таємно» - 10 відсотків від посадового окладу у січні 6 486,17 грн., у лютому-березні 7567,20 грн.

Відповідно, заробітна плата без відрахувань податків та зборів у січні 2020 року склала 111 528,62 грн., у лютому та березні 112 372,92 грн.

З квітня по вересень 2020 року посадовий оклад є сталим - 75 672,00 грн., вбачається обмеження (556 Контроль 7(10) мінімальних заробітних плат) відповідно, розмір заробітної плати судом встановлено в меншому розмірі, без відрахувань податків і зборів: за квітень 204 598, 94 грн. з включенням до суми матеріальної допомоги до відпустки за 21 день 112 373,01 грн.; травень 47 230,00 грн.; червень 99 641,56 грн. із включенням до суми компенсації за невикористані дні відпустки 12 днів 52 411,56 грн.; липень 95 140,65 грн. із включенням до суми відпустки за 15 днів 62 141,70 грн. та додаткової 4 дні відпустки 16 571,12 грн.; серпень 47 230,00 грн.; вересень 107 649,9 грн.

З жовтня по грудень 2020 року розмір заробітної плати, без відрахувань податків і зборів, склав жовтень - 158 127,60 грн. із включенням за 15 днів невикористаної відпустки 55 970,40 грн.; листопад - 204 314,45 грн. із включенням до суми матеріальної допомоги СПП 102 157,25 грн.; грудень 306 471,60 грн.

Суд зазначає, що з жовтня по грудень 2020 року відповідачем не застосовані обмеження (556 Контроль 7(10) мінімальних заробітних плат). Обмеження вбачаються за період з квітня по вересень 2020 року.

Премія нараховувалась позивачу за вказаними рахунками у січні 8 756,33 грн.; лютий та березень 10 215, 72 грн.. З квітня по листопад 2020 року нарахування премії не встановлено, в грудні нараховано 204 314,40 грн. (премія за наслідками оцінювання роботи позивача за 2020 рік).

За обставинами по справі, між сторонами наявний спір щодо обмеження розміру заробітної плати за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 та щодо премії нарахованої за наслідками пройденого позивачем оцінювання у 2020 році, як вказує позивач та не заперечує відповідач за 9 місяців 2020 року.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону № 1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України від 8 липня 2010 року № 2456-VI встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII, які набрали чинності з 01.01.2015 установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 «Про прокуратуру», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак, вказана норма пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у відповідній частині втратила чинність з 26.03.2020, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020.

Відтак, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Суд зазначає, що правові наслідки рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020№ 6-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до 26.03.2020.

Питання щодо нарахування належного розміру заробітної плати позивача в межах застосованих відповідачем обмежень Законом України № 553-IX з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 не розглядається, оскільки предметом спору є застосування обмеження заробітної плати Закон України № 553-IX від 13.04.2020 у періоді з квітня по 28.08.2020 рік та наявності Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020.

В даній справі відповідач вказує про обмеження щодо заробітної плати позивача з квітня 2020 року по 28.08.2020 Законом України № 553-IX, а саме як таку, у розмірі що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати прокурора, на неправомірності таких дій наполягає позивач.

Відповідно, суд зазначає, що 13.04.2020 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 553-IX від 13.04.2020 "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон № 553-ІХ), яким статтю 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" викладено в наступній редакції: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. …

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Конституційний Суд України зауважив, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

За пунктом 2 висновків Конституційного Суду в даному рішенні вбачається, що положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, обмеження заробітної плати Законом №553-ІХ зокрема працівників прокуратури визнані не конституційними вказаним Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 та згідно вказаних вище ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», положення Рішення від 30.09.2010 № 20-рп/2010 та висновків Великої Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, є неконституційними з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду, а саме з 28.08.2020.

Суд зауважує, що правові наслідки рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до 28.08.2020.

Враховуючи вищезазначене та встановлене, що не заперечується відповідачем, останнім було здійснено обмеження заробітної плати ОСОБА_1 з квітня 2020 року по 28.08.2020 року, відповідно до прийняття Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 та як наслідок, посилаючись на вказані вище висновки та початок застосування вказаного рішення Конституційного Суду, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо обмеження заробітної плати позивача у спірному періоді.

Суд зазначає, що з рахунків заробітної плати ОСОБА_1 встановлено обмеження заробітної плати за вересень 2020 року Законом №553-ІХ, доказів здійснення перерахунку заробітної плати у казаному місяці, за наслідками прийнятого Рішення Конституційним Судом 28.08.2020 №10-р/2020 у справі відсутні, та вересень місяць 2020 року до розгляду судом позивачем не заявлений, у зв`язку з чим, суд застосовуючи висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 19.04.2023 у справі № 910/15551/20, розглядає спір в межах заявлених позовних вимог, виходячи зі змісту та обставин, якими обґрунтований позов.

Відтак, щодо позовних вимог позивача про визнання неправомірними дій відповідача по обмеженню заробітної плати з 18.04.2020 по 28.08.2020 суд вважає необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Позиція суду щодо правомірності застосованих обмежень відповідачем до заробітної плати 10 мінімальними заробітними платами у спірному періоді узгоджується із висновками викладеними у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду № 240/25558/22 від 09 травня 2023 року та з позицією, викладеною у постановах Першого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 200/8547/20-а, Другого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року у справі № 520/17799/2020 та Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року у справі № 460/10739/21.

Щодо спірного у справі нарахування премії ОСОБА_1 за насідками проведеного оцінювання за 2020 рік суд зазначає слідуюче.

Наказом Офісу Генерального прокурора № 2926ц від 30.11.2020 затверджено висновок щодо результатів оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора (додається).

Згідно витягу з наказу Офісу Генерального прокурора № 2926ц від 30.11.2020 за № 447 ОСОБА_1 за посадою прокурор другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора отримав оцінку «позитивна».

Вказана оцінка підтверджена Звітом про оцінку якості роботи прокурора за 2020 рік згідно Додатку до наказу Генерального прокурора від 30.10.2020 №503 за підписами уповноважених осіб.

Як наслідок, згідно наказу Офісу Генерального прокурора № 93-цз від 01.12.2020 наказано виплати прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора яких оцінено позитивно, щорічну премію у розмірі 30 % суми їх посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно витягу зі Списку, ОСОБА_1 № 30 отримав позитивну оцінку.

Відповідно до досліджених судом вказаних розрахункових листів, судом встановлено, що позивачу нараховано премію у грудні 2020 року у розмірі 204 314,40 грн.

Позивач вважає, що йому за наслідкам оцінювання має бути нарахована премія за 12 календарних місяців, тобто за весь 2020 рік, за який здійснювалась відповідна оцінка роботи прокурора.

Відповідач вважає, що премія за наслідками оцінювання має бути нарахована з урахуванням висновків рішення Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та Положення № 503 тільки за 9 місяців.

Звертаючись до зазначеної вище ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 30.10.2020 №503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботі прокурорів та преміювання прокурорів» затверджено тимчасове положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів, що додається (далі Положення №503 у відповідній редакції).

Згідно положень п. 1.1 та п. 1.2 Положення №503 вказано, що це Тимчасове положення визначає порядок оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних, спеціалізованих (на правах обласних та окружних) прокуратур, а також підстави і порядок їх преміювання за результатами такого оцінювання.

Преміювання прокурорів за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік проводиться у разі позитивного або задовільного оцінювання їх роботи.

Оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік проводиться у листопаді грудні (п. 2.1 Положення №503).

Пунктом 2.2 Положення №503 під час оцінки якості роботи прокурорів ураховується:

1) ефективність виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;

2) кількість та якість виконаних прокурором завдань, визначених положенням про самостійний структурний підрозділ, наказами та іншими організаційно-розпорядчими документами про розподіл обов`язків між прокурорами у відповідному органі прокуратури (структурному підрозділі);

3) кількість та якість виконання прокурором інших завдань і доручень керівництва;

4) дотримання правил внутрішнього службового розпорядку.

Оцінювання якості роботи прокурорів оформлюється у вигляді звіту (згідно з додатком), що складається прокурором, який підлягає оцінюванню, і погоджується його безпосереднім керівником (п. 2.3 Положення №503).

Згідно п. 2.4 Положення № 503 за результатами оцінювання якості роботи прокурора безпосереднім керівником може бути виставлено позитивну, задовільну або негативну оцінку.

Відповідно до п. 2.7 Положення №503 звіти про оцінювання якості роботи прокурорів за відповідний рік надаються до кадрового підрозділу для підготовки наказу про затвердження висновків щодо оцінювання якості роботи прокурорів.

Пунктом 3.2 Положення №503 визначено розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманого ним за відповідний календарний рік.

Пунктами 3.3 3.4 Положення №503 визначено, що бухгалтерська служба на підставі затверджених висновків обраховує середньовизначений розмір щорічної премії у відсотках і доводить його до відома кадрового підрозділу для підготовки проєктів відповідних наказів про виплату премії прокурорам.

Розмір премії за результатами оцінювання якості роботи розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу згідно з пунктом 3.2 розділу 3 цього Положення з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Зазначена премія нараховується незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується (п. 3.5 Положення №305).

Відповідно до п. 3.6 Положення № 305 премія за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік виплачується прокурорам на підставі наказів Генерального прокурора, керівників обласних, спеціалізованих (на правах обласних) прокуратур протягом 15 днів після затвердження висновку щодо результатів оцінювання, але не пізніше грудня року, в якому здійснюється оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік.

Відповідно до п. 3.7 Тимчасового положення №503, виплата премії не проводиться прокурорам, притягнутим до дисциплінарної відповідальності, відстороненим від посад за рішенням суду в межах кримінального провадження або у зв`язку із здійсненням провадження про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.

Аналіз наведених вище норм Закону № 1697-VII та Положення № 503 свідчать, що результати службової діяльності прокурорів щороку підлягають оцінюванню для визначення якості виконання поставлених завдань, а також з метою прийняття рішення щодо преміювання, розмір премії розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу згідно з пунктом 3.2 розділу 3 Положення №503 з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та нараховується незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується.

Судом встановлено, що премія позивачу нарахована у грудні 2020 року у сумі 204 314,40 відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора № 93-цз від 01.12.2020 у розмірі 30 % суми його посадового окладу.

За позиціями сторін премія нарахована за 9 місяців 2020 року.

Враховуючи зазначене у п. 3.3 Положення №503 розмір премії за результатами оцінювання якості роботи має розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується як наслідок, розмір вказаної премії залежить від суми посадового окладу за відповідною посадою та з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

В даній справі відповідачем застосовані висновки Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 щодо неконституційності окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Суд нагадує, що вказані висновки Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 підлягають застосуванню з 26.03.2023, як наслідок умови та порядок нарахування заробітної плати працівникам прокуратури за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» що відбувались до 26.03.2020 не визнано неконституційними, такі відбувались відповідно до норм діючого законодавства.

Враховуючи те, що розмір спірної премії залежить від суми посадового окладу за відповідною посадою та з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру", судом встановлено, що розмір посадового окладу ОСОБА_1 був незмінним за весь 2020 рік і складав 75 672,00 грн.

Суд погоджується із позивачем, що премія за результатами щорічного оцінювання нараховується за проведену оцінку роботи прокурора за весь рік, як відбулось щодо позивача, отримана останнім позитивна оцінка за 2020 рік, та враховуючи п. 3.3 Положення №503 премія нараховується, зокрема, з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, розмір посадового окладу ОСОБА_1 є сталим, заробітна плата, до якої входить премія, та мала обмеження, вказані вище встановлені судом та визнані правомірними такі дії відповідача, але щодо спірної премії такі наслідки не застосовуються.

Суд вказує, що премія працівника прокуратури за наслідками оцінювання роботи за рік є разовою виплатою у визначеному відсотковому розмірі суми його посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Суд також зазначає, що право позивача на отримання заробітної плати за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не заперечується, та щодо заробітної плати до 26.03.2020 застосовувались певний порядок та умови нарахування заробітної плати працівникам прокуратури, які визнанні були неконституційними вказаним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020.

Враховуючи викладене суд вказує, що премія за результатами оцінювання роботи за певний рік працівника прокуратури має нараховуватись від суми посадового окладу за весь рік, за який було проведено оцінювання.

Суд вважає необґрунтованою та безпідставною позицію відповідача щодо застосування в даному випадку висновків Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та визначення премії лише за 9 місяців 2020 року, а не за повний рік, оскільки право на заробітну плату за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у позивача є, хоча заробітна плата мала певні умови та порядок нарахування до 26.03.2020, але посадовий оклад, за яким має відбуватись нарахування щорічної премії у розмірі 30 % за обійманою посадою згідно положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та Положення №503 є сталим, не змінювався.

Таким чином, дії відповідача щодо нарахування премії ОСОБА_1 лише за 9 місяців 2020 року суд вважає протиправними.

За розрахунковим листом по заробітній платі за грудень 2020 року нарахування премії встановлено у 204 314,40 грн., що складається із посадового окладу 75 672,00 грн. х 9 місяців х 30% встановленої премії.

Як висновок, суд встановлює, що розмір премії за наслідками оцінювання роботи позивача за 2020 рік мав бути виплачений у розмірі 272 419,20 грн., що складається із посадового окладу 75 672,00 грн. х 12 календарних місяців х 30% встановленої премії наказом Офісу Генерального прокурора від 01.12.2020 №93зц., без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

Різниця недоотриманої спірної премії склала 68 104, 80 грн., що вираховується з наступного: 272 419,20 грн. за 12 місяців 2020 року 204 314,40 грн. нарахованих за 9 місяців 2020 року, без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

В даній справі суд зазначає, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а.

Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі Hasan and Chaush v.Bulgaria № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Гавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №802/1286/18-а.

Враховуючи обставини належного здійснення відповідачем необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства щодо спірної премії позивача за наслідками її нарахування та виплати, відповідно наявні обставини дискреційних повноважень Офісу Генерального прокурора, як суб`єкта владних повноважень, який здійснює нарахування та виплату спірної премії.

Також, суд зазначає, що в даному спорі наявні обставини протиправності дій по нарахуванню спірної премії не у повному обсязі, а не бездіяльності, оскільки останнє визначається в разі відсутності будь-яких дій з боку суб`єкта владних повноважень направлених на виплату премії за річне оцінювання прокурора та в даній справі премія нарахована та виплачена, але не в повному обсязі.

Судом у справі судом надається виключно юридична оцінка відповідності дій суб`єкта владних повноважень покладених на виконання норм діючого законодавства щодо нарахування премії за наслідками щорічного оцінювання працівника прокуратури, у зв`язку з чим, суд вважає, що належним способом захисту встановленого порушеного права позивача на отримання недоплаченої частини спірної премії за весь 2020 рік є визнання протиправними дії щодо не нарахування та не виплати щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у повному обсязі та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату недоотриманої ОСОБА_1 спірної премії враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та проведення належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати недоплаченої заробітної плати за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 не підлягає задоволенню враховуючи висновки вказані вище в судовому рішенні та щодо недоплаченої спірної премії за результатами оцінювання роботи позивача за 2020 року, суд зазначає, що оскільки вказана премія має разовий характер, нараховується та виплачується згідно наказу Офіс Генерального прокурора за наслідками проведеної оцінки річної роботи працівника прокуратури, така не підпадає під положення постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» та відносно даної премії не застосовуються норми Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ, зазначені вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

За вказаною справою позивачем не надано суду доказів в обґрунтування протиправності дій відповідача щодо обмежень заробітної плати 10 мінімальними розмірами з 18.04.2020 по 28.08.2020 та доведено право на отримання належного розміру премії за наслідками оцінювання його роботи за 2020 рік, відповідачем підтверджено та обґрунтовано право щодо застосованого обмеження до заробітної плати позивача у спірному періоді та не спростовано належними та достатніми доказами нарахування та виплату премії за наслідками щорічної оцінки роботи працівника прокуратури за 9 місяців.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Решта доводів сторін не впливають на висновки суду.

За ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та аргументів, наведених учасниками справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

За наслідками вирішення спору у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат по справі враховуючи обставини звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову до суду за ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та відсутності заяв від строк по справі щодо понесених інших судових витрат по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 255, 295 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора (, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у повному обсязі.

3. Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) недоплаченої щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

4. В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.