Справа № 640/12601/19
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року № 640/12601/19

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (далі також ТОВ «ЕКО», позивач) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, у якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року №5, № , № та № .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року зупинено провадження в адміністративній справі № 640/12601/19 до набрання законної сили рішенням в адміністративній справі № 640/2916/19.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена 30 січня 2023 року судді Колесніковій І.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року відкрито провадження у справі, визначено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 01 березня 2023 року вирішено замінити відповідача Офіс великих платників податків ДФС (04116, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-г ) його правонаступником Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г ) (далі також відповідач).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акту перевірки, на підставі яких були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства, і тому позивач вважає спірні рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки та наданому суду відзиві.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом проведена фактична перевірка магазину «ЕКО-маркет» (м. Київ, вул. Жилянська, 107), що належить позивачу. За результатами проведеної перевірки складено акт фактичної перевірки від 21 лютого 2019 року №0019/28/10/РРО/32104254.

Актом перевірки встановлено порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахунків операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг», абзацу 7 пункту 5 «Про затвердження Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв, тютюнових виробів і рідин, що використовуються в електронних сигаретах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1251, статей 11, 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва обігу спирту етилового коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», пункту 2.6 постанови Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, статті 44 Податкового кодексу України.

Підставою для висновків про порушення позивачем норм чинного законодавства стало встановлення під час перевірки обставин:

- неведення позивачем обліку товарних запасів на складі та/або на магазині;

- проведення у торговому залі магазину реалізації алкогольних напоїв на розлив та продажу кулінарних виробів для відвідувачів бару маркету за готівковий та безготівковий розрахунок через реєстратори розрахункових операцій у не визначених на це місцях;

- реалізації однієї пляшки горілки з пошкодженою маркою акцизного податку;

- несвоєчасного оприбутковування в книзі обліку розрахункових операцій (далі також КОРО) за 12 лютого 2017 року готівкової виручки, яка надійшла 10 лютого 2017 року через реєстратор розрахункових операцій (далі також РРО) з фіскальним номером у сумі 22 084, 30 грн.

- реалізації алкогольних напоїв у невстановлений для цього час.

На підставі описаних в акті перевірки порушень контролюючим органом прийнятті податкові повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року № , яким до позивача застосовано фінансову санкцію у розмірі 510, 00 грн, № , яким до позивача застосовано фінансову санкцію у розмірі 1 699 550, 70 грн, № , яким до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 110 421, 50 грн, та № , яким до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 30 600, 00 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 11 квітня 2019 року № та №, яким до позивача застосовані фінансові санкції у зв`язку з не веденням ним обліку товарних запасів за місцем їх реалізації та не наданням документів на запити контролюючого органу.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно частин 2 та 5 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахунків операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Суд погоджується з доводами позивача про те, що суб`єкт господарювання не зобов`язаний зберігати первинні документи на товар безпосередньо в торговельному залі чи в складському приміщенні іншого призначення.

Наведене підтверджується, зокрема судовою практикою Верховного Суду, сформованою у його постанові від 09 квітня 2019 року по справі № 804/8017/16, яка є обов`язковою для врахування судом на підставі вимог статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на приписи статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахунків операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» до відповідальності за порушення вимог пункту 12 статті 3 вказаного Закону суб`єкт господарювання може бути притягнутий лише у тому випадку, коли облік товарів за місцем реалізації та зберігання не ведеться взагалі або ведеться з порушенням встановленого порядку.

Тобто сам факт ненадання накладних на товар під час перевірок не свідчить про нездійснення суб`єктом господарювання обліку товарів або порушення позивачем встановленого порядку обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації.

Разом з тим, враховуючи наведені положення вбачається, що обставини здійснення позивачем належного обліку товарів у відповідності до вимог чинного законодавства мають бути належним чином підтверджені, з метою виключення ймовірності допущення суб`єктом господарювання порушення вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахунків операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг».

При цьому оскільки на підставі зазначеного підлягають встановленню обставини вчинення певних дій саме позивачем, тобто лише ТОВ «ЕКО» володіє інформацією про їх вчинення або невчинення, то в сили вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) виключно позивач наділений обов`язком доведення таких обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Разом з тим, за час судового розгляду даної адміністративної справи (позов був поданий ще в липні 2019 року, а сама справа тривалий час розглядалась Окружним адміністративним судом міста Києва) позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження ведення ним в порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів, здійснення продажу лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Отже ним не спростовано встановлені відповідачем обставини порушення ТОВ «ЕКО» вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахунків операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» щодо не ведення такого обліку у визначеному законом порядку, ненадання документів, що підтверджують такий облік, на вимогу контролюючого органу.

Враховуючи наведене суд не вбачає правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11 квітня 2019 року № та №, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року № , яким до позивача застосовано штрафну санкцію за реалізацію ним двох пляшок алкогольних напоїв у не встановлений для цього час, реалізацію алкогольного напою з пошкодженою маркою акцизного податку, а також за проведення в торговому залі магазину позивача реалізації алкогольних напоїв на розлив та продаж кулінарних виробів для відвідувачів бару маркету за готівковий та безготівковий розрахунок через реєстратори розрахункових операцій.

Так, під час перевірки відповідачем встановлено реалізацію однієї пляшки пива «Чернігівське світле» 11 грудня 2018 року о 09 год. 59 хв та однієї пляшки пива «Балтика» 31 грудня 2018 року о 09 год. 20 хв.

Відповідно до статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» сільські, селищні та міські ради в межах території відповідної адміністративно-територіальної одиниці можуть встановлювати заборону продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових суб`єктами господарювання (крім закладів ресторанного господарства) у визначений рішенням таких органів час доби.

Рішенням Київської міської ради від 27 вересня 2018 року № 1529/5593 «Про встановлення обмеження продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових в м. Києві» визначено, що суб`єктам господарювання, які зареєстровані в установленому порядку, та суб`єктам господарювання, які мають ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, отриману згідно з вимогами законодавства України, обмежити торгівлю пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями, винами столовими в м. Києві у стаціонарних об`єктах торгівлі, малих архітектурних формах та тимчасових спорудах торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, окрім закладів ресторанного господарства (кафе, бари, заклади громадського харчування, ресторани тощо) на території м. Києва шляхом заборони їх реалізації з 23:00 до 10:00 години.

У контексті наведеного суд акцентує увагу на тому, що обставини вчинення позивачем протиправних дій, що виявились у продажу алкогольних напоїв у невстановлений час (у період з 23:00 до 10:00 годин), встановлені відповідачем в акті фактичної перевірки позивача.

Статтями 83 та 86 Податкового кодексу України визначено, що підставами для висновків посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок є, зокрема документи, які долучаються до акту перевірки та підтверджують встановлені у ньому обставини.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим відповідачем на виконання наведених положень не було надано суду доказів реалізації ТОВ «ЕКО» алкогольних напоїв у не встановлений для цього час. Фіксація таких обставин в акті перевірки без належного документального підтвердження (на рівні первинної документації) не може вважатись беззаперечним доказом вчинення суб`єктом господарювання правопорушення.

Таким чином суд вважає позовні вимоги у наведеній частині обґрунтованими.

В акті перевірки відповідач зазначив, що позивач здійснив реалізацію однієї пляшки горілки «Веселий череп» 1 л, 40% оборотів, виробник ТОВ «ЛГЗ «Прайм» з пошкоджено маркою акцизного податку.

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» алкогольні напої та тютюнові вироби, які виробляються в Україні, а також такі, що імпортуються в Україну, позначаються марками акцизного податку в порядку, визначеному законодавством.

Пунктами 19, 20 Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1251, передбачено, що наявність наклеєної в установленому порядку марки акцизного податку встановленого зразка на пляшці (упаковці) алкогольного напою та пачці (упаковці) тютюнового виробу є однією з умов для ввезення на митну територію України і продажу таких товарів споживачам, а також підтвердженням сплати акцизного податку та легальності ввезення товарів.

У разі виробництва на митній території України алкогольних напоїв і тютюнових виробів чи ввезення таких товарів на митну територію України покупці марок зобов`язані забезпечити їх маркування марками встановленого зразка у такий спосіб, щоб марка розривалася під час відкупорювання (розкривання) товару.

Вважаються такими, що немарковані, алкогольні напої та тютюнові вироби у випадках, визначених пунктом 226.9 статті 226 Податкового кодексу України, а також алкогольні напої з марками, що мають такі пошкодження, зокрема наявність відкритого надриву з краю марки, розмір якого (ширина, довжина) перевищує такі значення: вертикальний надрив - 4 х 10 міліметрів; горизонтальний - 4 х 20 міліметрів; діагональний - 4 х 18 міліметрів (довжина діагонального розриву визначається як прямокутна проекція).

Акт фактичної перевірки позивача прямо містить посилання на те, що вказані вище обставини реалізації позивачем однієї пляшки горілки з пошкоджено маркою акцизного податку підтверджуються фото алкогольного виробу, що додається до такого акту.

Разом з тим відповідачем на виконання вимог частини 2 статті 77 КАС України не надано суду доказів, які б підтверджували встановлені актом перевірки обставини реалізації позивачем алкогольного напою з пошкоджено маркою акцизного податку. Фіксація такої обставин в акті перевірки без належного документального підтвердження не може вважатись беззаперечним доказом вчинення суб`єктом господарювання правопорушення.

Таким чином суд вважає позовні вимоги у наведеній частині обґрунтованими.

Щодо проведення позивачем у торговому залі магазину реалізації алкогольних напоїв на розлив та продажу кулінарних виробів для відвідувачів бару маркету за готівковий та безготівковий розрахунок через реєстратори розрахункових операцій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» роздрібна торгівля - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання громадського харчування.

Статтею 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» встановлено обмеження щодо продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів, а саме: продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволяється тільки суб`єктам господарювання громадського харчування та спеціалізованим відділам, що мають статус суб`єктів господарювання громадського харчування, суб`єктів господарювання з універсальним асортиментом товарів.

Абзацом 1 пункту 22 Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 1996 року № 854, визначено, що продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці здійснюється тільки закладами ресторанного господарства та спеціалізованими відділами підприємств, що мають статус закладів ресторанного господарства, підприємств з універсальним асортиментом товарів.

Згідно з пункту 2.2 розділу 2 Інструкції щодо заповнення форм державних статистичних спостережень стосовно торгової мережі та мережі ресторанного господарства, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 24 жовтня 2005 року № 327, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2005 року за №1350/11630, ресторанне господарство - вид економічної діяльності суб`єктів господарювання щодо надання послуг із задоволення потреб споживачів у харчуванні з організацією дозвілля або без нього в закладах (об`єктах) ресторанного господарства (коди згідно з КВЕД - 55.3, 55.4,55.5).

Об`єкт (заклад) ресторанного господарства - місцева одиниця (структурний підрозділ) суб`єкта господарювання, яка розміщується в окремій будівлі або приміщенні, має, як правило, обладнаний столами та стільцями для споживання їжі зал і необхідні виробничі та побутові приміщення та в якій здійснюється продаж продукції власного виготовлення і купованих товарів, переважно для споживання на місці (пункт 2.4 розділу 2 вказаної Інструкції).

Відповідно до даних Державного реєстру потужностей операторів ринку харчових продуктів торгова одиниця позивача за адресою м. Київ, вул. Жилянська 107 внесена до такого реєстру, що дозволяє позивачу проводити реалізацію порційних кулінарних виробів для відвідувачів маркету у визначеному для цього місці.

Крім того позивач має ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями за адресою м. Київ, вул. Жилянська 107 від 16 листопада 2018 року № 1801809.

Також між позивачем та ПАТ «Завод «Ленінська кузня» укладений договір оренди нерухомого майна від 09 липня 2015 року № 253-15 за адресою: м. Києві, вул. Жилянська, 107, де розміщений магазин позивача та який став об`єктом перевірки. Відповідно до умов договору позивач має право використовувати об`єкт оренди для організації громадського харчування.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до видів економічної діяльності позивача належить, зокрема «Обслуговування напоями» код КВЕД 56.30.

Враховуючи наведене суд доходить висновку про правомірність здійснення реалізації алкогольних напоїв на розлив та продажу кулінарних виробів для відвідувачів бару маркету за готівковий та безготівковий розрахунок через реєстратори розрахункових операцій позивачем у торговому залі магазину, а тому безпідставними є протилежні доводи відповідача, покладені в основу, у тому числі оскаржуваного рішення.

Таким чином суд вважає позовні вимоги у наведеній частині обґрунтованими.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року № , яким до позивача застосовано штрафну санкцію за несвоєчасне оприбуткування в КОРО готівки в касі.

В акті перевірки зазначено, що готівкова виручка, яка надійшла 10 лютого 2017 року через РРО з фіскальним номером у сумі 22 084, 30 грн несвоєчасно оприбуткована в КОРО № р/7 12 лютого 2017 року.

У контексті наведеного суд звертає увагу на те, що сума виручки у 22 084, 30 грн записана в КОРО на підставі Z-звіту, знятого 12 лютого 2017 року, а не 10 лютого 2017 року. Зазначене мало місце через несправність відповідного РРО, що підтверджується копією розділу 4 Книги КОРО «Облік ремонтів, робіт», долученої до матеріалів справи.

Вказані обставини за час розгляду справи заперечені або спростовані відповідачем не були, як і не були відображені та проаналізовані в акті фактичної перевірки, що свідчить про неповноту дослідження контролюючим органом обставин, на підставі яких зроблено висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Таким чином суд вважає позовні вимоги у наведеній частині обґрунтованими.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки частина оскаржуваних рішень не відповідає наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Загальна сума застосованих до позивача фінансових санкцій на підставі оскаржуваних рішень становить 1 841 082, 20 грн.

Водночас під час розгляду справи встановлено обґрунтованість заявлених вимог лише щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11 квітня 2019 року № та № , якими до позивача застосовано фінансові санкції на загальну суму 141 021, 50 грн.

Сума 141 021, 50 грн становить 7,66% від 1 841 082, 20 грн.

Оскільки за подачу позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 19 210, 00 грн, пропорційна частка сплаченого судового збору, що підлягає відшкодуванню на користь позивача, становить 1 471, 49 грн (7,66% від 19 210, 00 грн).

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03039, місто Київ, проспект Науки, будинок 8; ) до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 11-Г; ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 11 квітня 2019 року № та №.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» понесені останнім судові витрати у розмірі 1 471, 49 грн (одна тисяча чотириста сімдесят одна гривня сорок дев`ять копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.