Справа № 200/1618/23
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року Справа№200/1618/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому, вважаючи свої права порушеними, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року включно;

- зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що проходив військову службу у Кальміусько-Нікольському об`єднаному районному військовому комісаріаті та був зарахований на грошове забезпечення до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Станом на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, що відбулося 23 листопада 2018 року, з ним не був проведений повний розрахунок - не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року.

Такий розрахунок з ним проведений лише 22 березня 2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі №200/4259/22 кошти надійшли в сумі 33846,57 грн.

Вважав, що відповідач має понести відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Така відповідальність, на його думку, має бути понесена за період з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року, оскільки рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі №200/8339/21 зобов`язано відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2018 року по 30 березня 2021 року у зв`язку з виплатою відповідачем 31 березня 2021 року на його користь індексації грошового забезпечення за період з 11 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року у сумі 64430,78 грн. на виконання рішення цього ж суду від 04 січня 2021 року у справі №200/9911/20-а.

Вважав, що оскільки крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку, це 30 березня 2021 року, а виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року відповідачем здійснено 22 березня 2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року на 721 день.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що при вирішенні спору необхідно враховувати принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність дії відповідача щодо її виплати. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року (заява № 377/02) передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17. Вважав, що будь-якої вини чи протиправних дій щодо позивача допущено не було. Просив в задоволенні позову відмовити.

Судом встановлено, що в період з 11 серпня 2016 року по 23 листопада 2018 року позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_2 (після перейменування - Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки).

Так, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (підрозділ ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від 11 серпня 2016 року № 24 позивача з 11 серпня 2016 року зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Наказом військового комісара Кальміусько-Нікольського об`єднаного районного військового комісаріату від 23 листопада 2018 року №237 позивача, звільненого зі служби у запас за пп. «е» (у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23 листопада 2018 року.

Станом на день звільнення зі служби з ним не був проведений повний розрахунок - не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі №200/4259/22, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності, стягнення індексації грошового забезпечення у фіксованій величині, - задоволено: визнано протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року включно відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078; стягнуто з Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року включно у розмірі 34362 грн., із відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

22 березня 2023 року на виконання вказаного судового рішення відповідач перерахував позивачу на його картковий рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк», 33846,57 грн. (підтверджується повідомленням банку про надходження коштів із зазначенням в ньому призначення платежу).

Отже, остаточний розрахунок при звільненні шляхом перерахування позивачу відповідних сум індексації грошового забезпечення за зазначений період проведений 22 березня 2023 року.

Період затримки розрахунку при звільненні - з 24 листопада 2018 року (наступний день після звільнення зі служби) по 22 березня 2023 року (день фактичного розрахунку).

Судом також встановлено, що наказом військового комісара Кальміусько-Нікольського об`єднаного районного військового комісаріату від 03 вересня 2018 року № 175 наказано виплати позивачу премію за серпень 2018 року у розмірі 76 відсотків посадового окладу, а наказом від 01 листопада 2018 року №221 з позивача утримано грошове забезпечення за період з 16 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року у зв`язку із його зайвим нарахуванням.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Позовні вимоги щодо відповідальності відповідача у виді нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивач пов`язував з індексацією грошового забезпечення, яка йому виплачена після звільнення зі служби із затримкою.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджено указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Оскільки спеціальними нормами права, які регулюють питання проходження служби та виплати грошового забезпечення таким особам, як позивач (військовослужбовцям), питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільнені не врегульовані, тому підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.

Аналогічна правова позиція щодо військовослужбовців наведена Верховним Судом в постанові від 09 липня 2020 року в справі №320/6659/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача та виключення зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні та було визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Отже, оскільки спір щодо індексації грошового забезпечення (справа № 200/4259/22) вирішено на користь позивача судом, тому розмір відшкодування за час затримки має визначати орган, який виніс рішення по суті спору, тобто суд.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (22 березня 2023 року), до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX.

Відтак позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 24 листопада 2018 року (наступний день після звільнення зі служби), проте не більш як за шість місяців. В даній справі це шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 2 розд. ІІ вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 3 розд. ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, враховуються у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо (абз. 2 п. 3 розд. ІІІ Порядку).

Пунктом 8 розд. IV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, у виді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи те, що звільнення позивача (виключення зі списків особового складу) відбулося 23 листопада 2018 року, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи перед звільненням, за правилами, що передбачені п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням інших положень цього Порядку (оскільки іншого нормативно-правового акту, який би встановлював правила такого обчислення, на теперішній час не існує).

Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року в справі № 825/325/16 дійшов висновку, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості (заробітну плату з урахуванням індексації), істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи (принципи розумності, справедливості та пропорційності, про який пізніше зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17).

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Для вирахування судом суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені виходячи з конкретних обставин справи, принципів пропорційності, законності та справедливості, та частки, яку вона становила в загальній сумі, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає виплаті, та з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду, суд неодноразово витребовував у відповідача докази: 1) довідку про середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 , обчислене виходячи з виплат за останні 2 повні календарні місяці його служби, що передували його звільненню (виключенню зі списків особового складу) (з відображенням кількості відпрацьованих позивачем днів в кожному з цих місяців), яка була би складена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100; 2) довідку про загальну суму грошового забезпечення, яку позивачу було нараховано та виплачено при звільненні зі служби - із зазначенням суми без оподаткування та суми за вирахуванням податків та зборів (без суми індексації, яка нарахована та виплачена пізніше) (ухвали суду від 18 квітня 2023 року, від 05 травня 2023 року, від 15 травня 2023 року, які отримані відповідачем 18 квітня 2023 року, 05 травня 2023 року та, відповідно, 15 травня 2023 року), однак в порушення ст. 1291 Конституції України, ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду з боку відповідача суб`єкта владних повноважень у встановлений строк (по 04 травня 2023 року, 12 травня 2023 року та, відповідно, по 19 травня 2023 року) виконані не були. Пояснень щодо поважних причин неможливості їх виконання до суду не подано.

Так, 08 травня 2023 року відповідачем до суду подано довідку-розрахунок від 28 квітня 2023 року №09/02/234, що містить виплати за вересень та жовтень 2018 року з кількістю календарних днів служби позивача 30 та, відповідно, 31 день, і показниками нарахованого грошового забезпечення 0 грн.

Проте вказана довідка-розрахунок є неприйнятною, оскільки складена не у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, та ухвали суду. А саме довідка-розрахунок суперечить вимогам абз. 4 та 6 п. 2 вказаного Порядку, згідно з якими якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Крім того, подана довідка-розрахунок суперечить картці особового рахунку з серпня 2016 року по грудень 2018 року, в якій відображено, що за вересень 2018 року позивачу нараховано 10189,44 грн. (в тому числі, зокрема посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років).

Про неприйнятність судом довідки-розрахунку від 28 квітня 2023 року №09/02/234 суд також зазначав в ухвалі від 15 травня 2023 року про витребування доказів втретє.

18 травня 2023 року відповідач подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначав про неможливість надання довідки про середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 , обчислене виходячи з виплат за останні два повні календарні місяці його служби, що передували його звільненню, та довідки про загальну суму грошового забезпечення, яку йому було нараховано та виплачено при звільненні зі служби (виключення зі списків особового складу). Посилався на те, що позивача звільнено наказом від 20 жовтня 2018 року №2014 з військової служби у запас за підпунктом «е» (у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; згідно з наказом військового комісара Кальміусько-Нікольського об`єднаного районного військового комісаріату від 01 листопада 2018 року №221 з нього утримано грошове забезпечення за період з 16 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року у зв`язку із його зайвим нарахуванням, а згідно з наказом від 23 листопада 2018 року №237 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте, суд вважає такі посилання відповідача безпідставними та такими що не ґрунтуються на Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Так, зокрема в ухвалі від 15 травня 2023 року про витребування доказів втретє суд звертав увагу відповідача в даній справі про неприйнятність поданої ним довідки-розрахунку від 28 квітня 2023 року №09/02/234, та на положення абз. 4 та 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Проте, це залишилося поза увагою відповідача суб`єкта владних повноважень.

Отже, процесуальні дії, які вчинялися судом, не призвели до бажаного результату ухвали суду з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень виконані не були; пояснення, які б свідчили про наявність поважних причин неможливості їх виконання, до суду не подані.

З огляду на наведене позов підлягає задоволенню частково шляхом, який обрано судом, а саме шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за зазначений період затримки (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

При обранні способу відновлення порушених прав позивача судом враховано ненадання відповідачем доказів на неодноразові вимоги суду, що унеможливило вирахування суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені, а також те, що зазначений позивачем в позовних вимогах період, за який настає відповідальність за час затримки розрахунку при звільненні, не відповідає положенням ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) та на те, що з прийняттям судових рішень (в даному випадку, про стягнення складових грошового забезпечення) статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, та на відповідну правову позицію Верховного Суду, що викладена в постановах від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, є неприйнятними.

Так, Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у контексті рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, в якій зазначила наступне:

«Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.».

Велика Палата Верховного Суду в даній справі погодилася з висновками апеляційного суду, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а не по день ухвалення судового рішення про стягнення невиплачених при звільненні сум).

Вказана постанова Великої Палати Верховного Суду винесена пізніше, а тому правовий висновок, що викладений в ній, має перевагу над тими висновками, що були викладені раніше, на які посилався відповідач.

На необхідність врахування правового висновку, що викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/1711, звернута увага Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2023 року в справі № 640/19047/21.

Вказаний правовий висновок врахований судом з урахуванням положень ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції, яка вийшла пізніше нього (в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, і докази понесення ним інших судових витрат до суду не подані, тому виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (87535, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Новотрубна, 16; ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно.

Зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 23 травня 2023 року.

Суддя Т.В. Логойда