Справа № 620/553/23
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/553/23 Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 30.06.2022 року по 25.12.2022 року включно у розмірі 70 732,66 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Чернігівській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07.11.2015 року по 29.06.2022 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Чернігівській області. Відповідно до наказу ГУНП в Чернігівській області №343о/с від 28.06.2022 року позивача було звільнено з посади поліцейського-водія автотранспортного відділення центру забезпечення ГУНП в Чернігівській області за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 29.06.2022 року (а.с. 11).

При звільненні позивачу не було нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані відпустки за 2015-2022 роки. При зверненні до ГУНП в Чернігівській області щодо нарахування та виплати вказаної компенсації позивачу було відмовлено, що у подальшому стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.10.2022 року у справі №620/5889/22 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 02 доби, частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2016 рік у кількості 21 добу, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2017 рік у кількості 36 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 37 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 38 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2020 рік кількості 39 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 40 діб, а також невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учасника бойових дій за 2017 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учасника бойових дій за 2020 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2021 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2022 рік у кількості, пропорційній кількості відпрацьованого часу. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 02 доби, частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2016 рік у кількості 21 добу, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2017 рік у кількості 36 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 37 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 38 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2020 рік кількості 39 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 40 діб, а також невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учасника бойових дій за 2017 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учасника бойових дій за 2020 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2021 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2022 рік у кількості, пропорційній кількості відпрацьованого часу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили 25.11.2022 року та фактично виконано відповідачем 26.12.2022 року шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок позивача грошових коштів у сумі 70 729,67 грн (а. с. 16). Нарахування вказаних коштів також підтверджується листом відповідача від 02.01.2023 року №21/к-371аз (а.с. 19).

Позивачем до ГУНП в Чернігівській області було направлено запит вих. №342 від 26.12.2022 року та заяву від 26.12.2022 року з проханням повідомити підставу нарахування коштів, а також нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (тобто починаючи з наступного дня після дня звільнення 30.06.2022 року до 26.12.2022 року), відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (а.с. 17, 18).

Натомість ГУНП в Чернігівській області листом від 02.01.2023 року №21/к-371аз повідомлено, що грошова сума 70729,67 грн є компенсацією за невикористані відпустки, що була нарахована на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.10.2022 року у справі №620/5889/22. У той же час ГУНП в Чернігівській області відмовлено у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за період з 30.06.2022 року до 26.12.2022 року, мотивуючи відмову тим, що у вказаному рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду не зазначено здійснити виплату середнього заробітку за вказаний період (а.с. 19).

Позивач, вважаючи свої права порушеними, а дії відповідача протиправними, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, яка діяла до 18.07.2022 року передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022 року, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено зі служби в поліції 29.06.2022 року, тоді як фактичний розрахунок щодо виплати компенсації за невикористані відпустки за 2015-2022 роки проведено лише 26.12.2022 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Тож, зважаючи на те, що відповідачем не проведено під час звільнення позивача остаточного розрахунку з ним, то ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за невикористані відпустки за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100), відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку).

Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 04.07.2022 року №7374/124/21/01-2022 середньоденне грошове забезпечення з розрахунку календарних днів - 399,59 грн, середньомісячне грошове забезпечення - 11787,88 грн /а. с. 20/.

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату компенсації за невикористані дні відпустки з 30.06.2022 року (з дня наступного після звільнення) по 25.12.2022 року включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 179 днів (179 х 399,59 грн = 71 526,61 грн).

Водночас, визначаючи період, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд звертає увагу, що відповідно до чинної з 19.07.2022 року редакції частини 1 статті 117 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, зокрема, за 182 календарні дні. При цьому, відповідачем затримано виплату сум компенсації за 179 днів.

Разом з тим, надаючи оцінку співмірності та обґрунтованості суми середнього грошового забезпечення, яке підлягає виплаті на користь позивача, судова колегія зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду, а саме у постанові від 26.08.2019 року у справі №761/9584/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного умовиводу щодо необхідності застосування критерія зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, істотність частки несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористані відпустки 70 729,67 грн у порівнянні із середнім заробітком (розрахунковою величиною) становить 98,89% (70 729,67 грн/71 526,61 грн х 100).

Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України буде стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 70 732,66 грн, що становить 98,89% від середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 за 179 календарні дні (71 526,61 грн х 98,89%).

Одночасно з цим, суд не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).

Тож, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також здійснення відповідачем заходів щодо забезпечення національної безпеки і оборони, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у сумі 70732,66 грн буде достатньою компенсацію майнових втрат, які він поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.