Справа № 520/10393/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

23 травня 2023 р. справа № 520/10393/23
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) , третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про скасування постанови від 27.08.2021р. про закінчення виконавчого провадження, -

встановив:

Даний позов надійшов до суду 05.05.2023 р., і ухвалою від 08.05.2023 р. був залишений без руху у зв`язку із недоліками в оформленні.

Так, суддею було встановлено, що спір склався з приводу незгоди заявника із постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 27.08.2021р. по ВП №64700643 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/2087/2020 про зобов`язання Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) з 26.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 26.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, та здійснити її виплату.

Однак, у резолютивній частині позову заявником зміст позовних вимог не конкретизовано і висунуто лише вимогу про скасування постанови від 27.08.2021р. про закінчення виконавчого провадження, без зазначення жодних реквізитів суб`єкта владних повноважень, яким було прийнято оскаржений правовий акт індивідуальної дії та реквізитів виконавчого провадження.

З цього приводу суддя зазначає, що у силу положень ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, норми п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України визначають, що в позовній заяві зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

У розумінні викладених норм неконкретизоване викладення позовних вимог є недоліком позову, який потребує усунення.

По-друге, в оформленні позову було виявлено також суттєвий недолік у вигляді існування ознак звернення до суду поза межами строку згідно з п.1 ч.2 ст.287 КАС України.

Постанова про закінчення виконавчого провадження, копія якої долучена до матеріалів позову, була прийнята старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 27.08.2021р.

До суду позивач звернувся лише 02.05.2023р. згідно відбитку штемпелю установи поштового зв`язку на конверті, у якому позов 05.05.2023 р. надійшов до суду.

У тексті позову самим заявником викладені обставини про те, що станом виконавчого провадження гр. ОСОБА_1 вирішив поцікавитися лише у квітні 2023 р., коли у процесі зносин із третьої особою щодо перерахунку та виплати пенсії виникла потреба у наданні документів щодо стану виконавчого провадження.

Заявник стверджував, що через низький рівень власної комп`ютерної грамотності звернувся до сина по допомогу, і дізнався про закриття виконавчого провадження по виконанню рішення виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/2087/2020 лише 02.05.2023 р., і після цього без зволікань звернувся до суду.

В ухвалі про залишення позову без руху було зазначено, що ставлячись із розумінням до життєвої ситуації, у яку потрапляють особи, які потребують сторонньої допомоги у користуванні комп`ютерною технікою, суддя все ж вважає, що той факт, що заявник протягом тривалого часу за власною волею обирав пасивний спосіб поведінки стосовно спірного питання не свідчить про наявність факторів, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, для своєчасного звернення до суду у строк, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України.

Тому викладене у позові клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду було залишенню без задоволення, а позов кваліфіковано оформленим із недоліком за ч.6 ст.161 КАС України.

Способом усунення недоліків позову було встановлено подання до суду юридично та документально умотивованої заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду; позову, оформленого у відповідності до вимог ст.ст.160 і 161 КАС України у частині конкретизації реквізитів оскарженого правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень.

22.05.2023 р. до суду від позивача надійшов процесуальний документ у формі заяви, де заявник стверджує, серед іншого, що ухвала суд від 08.05.2023 р. є нікчемним правочином, посилається на положення ч. 1 ст. 47 КАС України, ч. 2 ст. 9 КАС України, п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України, наголошує, що про існування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 27.08.2021р. по ВП №64700643 про закінчення виконавчого провадження дізнався 02.05.2023р.

Вирішуючи питання належності оформлення позову заявника, суд виходить з таких підстав та мотивів.

За змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України учасники справи повинні діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до власних прав і здійснювати реалізацію цих прав таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, і стосовно дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15 та постанови Верховного Суду від 20.04.2022р. у справі №807/627/16.

За правилами ч.1 ст.122 і ч.2 ст.122 КАС України позов може бути подано у межах строку звернення до суду, встановленого законом, а перебіг згаданого строку розпочинається з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення власних прав (інтересів).

З положень наведених норм процесуального закону витікає, що законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення власних прав (інтересів), а й об`єктивної можливості особи знати про існування таких фактів, а тому застосовану законодавцем конструкцію «повинна була дізнатись» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення власних прав (інтересів).

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 20.04.2022р. у справі №807/627/16.

Відносно спірних правовідносин строк звернення особи до адміністративного суду встановлений п.1 ч.2 ст.287 КАС України і складає 10 днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення власних прав (інтересів, свобод).

Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень датовано - 27.08.2021р.

Між тим, позов до суду було подано - 02.05.2023р., а отже поза межами установленого процесуальним законом строку.

Згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуального права чи обов`язку.

Тому до кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та обєктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і подання позову.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 та постанови Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21.

Докази існування цих обставин відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.79, ч.1 ст.123, ч.2 ст.123, ч.4 ст.161, ч.6 ст.161 КАС України повинні бути подані до суду разом із позовом, бо на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Умотивовуючи поважність причини пропуску строку на звернення до суду позивач посилається на те, що дізнався про існування оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень - 02.05.2023р.

У силу правового висновку п.20 постанови Верховного Суду від 07.12.2022р. у справі №420/4995/21 під час вирішення питання про дотримання особою, яка звернулася до суду з адміністративним позовом, встановленого строку звернення з`ясуванню підлягають наступні обставини, а саме: - за захистом якого порушеного права особа звернулася до суду; - коли особа дізналася про порушення своїх прав (чи дотримано строк з дати обізнаності); - коли вона повинна була дізнатися про їх порушення; - чи мала вона можливість дізнатися про порушення своїх прав; - наявність поважних причин, які об`єктивно заважали дізнатись про порушення своїх прав чи звернутися з позовом до суду.

Суд відмічає, що у межах спору по справі №520/10393/23 заявник звернувся за захистом права у якості сторони виконавчого провадження - стягувача у ВП №64700643.

Виконавчий документ, за яким було відкрито указане виконавче провадження - виконавчий лист Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020р. у справі №520/2087/2020 був виданий на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020р. у справі №520/2087/2020.

Постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020р. у справі №520/2087/2020 датована - 03.03.2021р.

Нормами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" на державного виконавця не покладено обов`язку здійснення регулярного або періодичного сповіщення стягувача у виконавчому провадженні про стан примусового виконання виконавчого документа.

Натомість, ч.1 ст.19 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" визначено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження.

Доводів та доказів на їх підтвердження стосовно існування нездоланних/непереборних чи хоча б істотних/вагомих перешкод в ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження заявник у позові не виклав до матеріалів позову не приєднав.

Тлумачення змісту абз.1 ч.2 ст.122 КАС України викладено також і в постанові Верховного Суду від 20.04.2022р. у справі №807/627/16, відповідно до якої неможливість точного встановлення дня обізнаності особи з порушенням власних прав зумовлює обчислення строку з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Стосовно випадку звернення громадянина до суду у спорі про пенсійне забезпечення застосованими (релевантними) є правові висновки постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. у справі № 240/12017/19, де указано, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Отже, як у межах спору про пенсійне забезпечення, так і у межах спору про оскарження рішення державного виконавця у спорі про пенсійне забезпечення саме позивач громадянин у порядку ч.1 ст.77 КАС України повинен довести факт звернення до суду у межах визначеного процесуальним законом строку або факт звернення до суду з пропуском визначеного строку з поважних причин, долучивши до матеріалів позову на виконання вимог ч.2 ст.79, ч.4 ст.161, ч.6 ст.161 КАС України докази, які б поза розумним сумнівом неспростовно та беззаперечно доказували обставини об`єктивної нездатності через дію непереборних та нездоланних факторів довідатись про прийняте державним виконавцем рішення про закінчення виконавчого провадження.

У даному спорі оскаржена постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 27.08.2021р. по ВП №64700643 - датована 27.08.2021р.

За змістом приписів Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" заявник як стягувач у виконавчому провадженні не мав ані розумних очікувань, ані обгрунтованих сподівань розраховувати на те, що процедура примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020р. у справі №520/2087/2020 може тривати понад два роки від календарної дати ухвалення рішення про відкриття виконавчого провадження (03.03.2021р.).

Практична реалізація заявником наміру на досягнення належного стану обізнаності лише 02.05.2023р. у даному конкретному випадку не має розумного виправдання дією безпосреднього причинно-наслідкового зв`язку хоча б з яким-небудь фактором нездоланної/непереборної сили.

Обставини розладу стану здоров`я протягом 19.04.2023р.-28.04.2023р. мали місце поза межами перебігу строку на звернення до суду і тому не можуть бути визнані судом поважними причинами пропуску строку на звернення до суду у даному конкретному випадку.

За таких обставин, суд змушений констатувати, що заявник протягом тривалого часу за власною волею обирав пасивний спосіб поведінки стосовно спірного питання і така форма та зміст правової поведінки не свідчить про наявність факторів, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, для своєчасного звернення до суду у строк, передбачений ч. 2 ст. 287 КАС України (а не у 6-місячний строк, про який стверджує позивач у заяві).

У даному конкретному випадку фізична свобода вчинення людиною діяння з приводу складання позову та вчасного звернення до суду мала абсолютний характер.

Твердження позивача, що у даному випадку строк звернення до суду спливає 02.11.2023 р., тобто через 6 місяців з дати 02.05.2023 р., слід також визнати неспроможним, оскільки у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначений ч. 2 ст. 122 КАС України 6-місячний строк звернення до суду не застосовується. У цій категорії справ строки звернення до суду визначені ч. 2 ст. 287 КАС України.

Отже, недолік в оформленні позову за ч.6 ст.161 КАС України та ч.2 ст.123 КАС України слід визнати неусунутим.

Стосовно недоліків в оформленні позову за п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України, відповідно до яких у позові зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд зазначає, що за загальним правилом резолютивною частиною будь-якого процесуального документа є частина тексту після реквізиту "ПРОШУ".

У складеному заявником позові після реквізиту "ПРОШУ" викладена вимога про поновлення строку на звернення до суду та про скасування постанови від 27.08.2021р. про закінчення виконавчого провадження.

Отже, заявником не конкретизовано який саме індивідуальний акт суб"єкта владних повноважень є предметом спору у справі №520/10393/23.

Посилання заявника у даному конкретному випадку на ч.1 ст.47 КАС України як на доказ існування права до закінчення підготовчого провадження змінити предмет та підстави позову на увагу суду не заслуговує, позаяк дана категорія спорів підлягає розгляду і вирішенню по суті у порядку ст.287 КАС України, тобто без проведення підготовчого судового засідання.

Посилання заявника на ч.2 ст.9 КАС України також слід визнати юридично неспроможним, так як використання законодавцем у положеннях названої норми дієслова "може" свідчить про наявність у суду права (а не існування обов`язку) вийти за межі позову.

При цьому, це право суду може бути реалізовано виключно у разі правильного визначення заявником як предмету спору, так і кола відповідачів по справі.

Між тим, указаного заявником у позові суб`єкта владних повноважень - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), наразі взагалі не існує як реально функціонуючого державного органу, позаяк на територію Харківської області поширюється територіальна юрисдикція таких органів Державної виконавчої служби України як Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) припинило функціонування унаслідок реоганізації.

Позову, оформленого у відповідності до вимог ст.ст.160 і 161 КАС України у частині конкретизації реквізитів оскарженого правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, до суду також не подано.

Тому недолік в оформленні позову на п.4 ч.5 ст.161 КАС України слід визнати невиправленим.

Підсумовуючи, суддя доходить до висновку, що вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2023р. у справі №520/10393/23 слід визнати невиконаними.

При розв`язанні питання належності оформлення позову, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Правові висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020р. у справі 510/1286/16-а не є релевантними відносно обставин спору у справі №520/10393/23, а тому не можуть бути застосовані окружним адміністративним судом.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст.ст.8, 18, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, 121-123, 169, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суддя -

ухвалив:

1.Викладені в заяві від 16.05.2023р. причини звернення до суду поза межами визначеного п.1 ч.2 ст.287 КАС України строку - визнати неповажними.

2.Заяву від 16.05.2023р. про поновлення строку на звернення до суду - залишити без задоволення.

3.Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2023р. у справі №520/10393/23 - визнати невиконаними.

4.Позов - повернути.

5.Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення.

6.Копію ухвали надіслати заявникові.

7.Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя Сліденко А.В.