Справа № 240/4822/23
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Житомир справа № 240/4822/23

категорія 106010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шуляк Л.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 у відмові у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та зобов`язати надати відстрочку від призову на військову службу на підставі ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3544-XIІ. Однак, відповідачем листом №738 від 14.02.2023 відмовлено у наданні відстрочки від мобілізації. З огляду на зазначене, позивач вважає протиправною відмову відповідача щодо не надання відстрочки, а тому просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою від 27.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що 03 лютого 2023 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ. За результатами розгляду долучених до заяви документів, ІНФОРМАЦІЯ_3 було встановлено, що ОСОБА_1 дійсно перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_2 , яка проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Однак, документів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками спільної неповнолітньої дитини не надано. Зазначено, що позивач не є батьком дитини - ОСОБА_3 , 2006 р.н., матір`ю якої є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . А дитина - ОСОБА_4 , 2007 р.н. (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), батьком якої є позивач, не належить до його сім`ї з ОСОБА_2 , яка проходить військову службу. За таких обставин, позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви, оскільки згідно із нормою абз.13 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ не підлягає мобілізації один із батьків неповнолітньої дитини, у якої у свідоцтві про народження вказані батьками, один із батьків, який проходить військову службу, а інший, - який звернувся про надання відстрочки від призову на військову службу.

У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч.5 ст.250 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу пояснення та докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 03.02.2023 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо надання відстрочки від мобілізації на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки на утриманні має двох неповнолітніх дітей та дружину, яка проходить військову службу. До заяви додав: копію свідоцтва про шлюб, копія свідоцтва про народження дочки ОСОБА_4 , копію свідоцтва про народження дочки ОСОБА_3 , довідку про склад сім`ї №539 від 30.01.2023, довідку про проходження військової служби №489 від 25.01.2023, копію паспорту ОСОБА_1 , копію паспорту ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 листом №738 від 14.02.2023 відмовив у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації, оскільки відсутні підстави. Роз`яснено, що позивач дійсно перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_2 , яка проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Однак, документів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками спільної неповнолітньої дитини не надано. Зазначено, що позивач не є батьком дитини - ОСОБА_3 , 2006 р.н., матір`ю якої є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . А дитина - ОСОБА_4 , 2007 р.н. (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), батьком якої є позивач, не належить до його сім`ї з ОСОБА_2 , яка проходить військову службу.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не надання відстрочки від призову під час мобілізації, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом ч.1, ч.3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону № 2232-XII).

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Відповідно до ч. 8 ст. 1 Закону № 2232-XII, положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом, що передбачено ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-XII.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII визначені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

У свою чергу, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон №3543-XII), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 1 Закону №3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону № 3543-ХІІ, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Статтею 22 Закону № 3543-XII визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, за правилами ч. 3 та ч. 5 якої під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Поряд з цим, статтею 23 Закону № 3543-XII передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, із аналізу наведених вище положень Закону № 2232-XII та Закону № 3543-XII слідує, що під час мобілізації в період введення воєнного громадянин, маючи військовий обов`язок, зобов`язаний з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки для взяття на військовий облік для визначення кількісного складу та якісного стану призовників і військовозобов`язаних, зокрема, з метою подальшого призову громадян на військову службу під час мобілізації.

У зв`язку з введенням Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 в Україні воєнного стану, з метою запровадженням та виконанням заходів вказаного правового режиму, направлених на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" здійснюється призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації.

У свою чергу, призову на призову на військову службу під час мобілізації підлягають всі військовозобов`язані, за виключенням осіб, перелік яких визначений у ст.23 Закону №3543-XII.

Як зазначалось раніше, позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз.13 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ.

Так, згідно із абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають неповнолітню дитину (дітей) і чоловіка (дружину), який (яка) проходить військову службу за одним із видів військової служби, визначених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

На підтвердження вказаного позивачем надано копію свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_4 , відповідно до якого між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб 22.01.2021.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №856 старший солдат ОСОБА_5 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 . Тобто, дружина позивача проходить військову службу за одним із видів військової служби, визначених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Підставою відмови відповідача у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІ була саме відсутність спільних дітей на утриманні у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №855, яка видана старшому солдату ОСОБА_5 , на її утриманні дійсно заходиться сім`я в складі: чоловіка ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_3 (2006 р.н.).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 зазначив, що у разі роздільного проживання батьків, дитина належить до сім`ї того з них, з яким вона проживає, і не належить до сім`ї іншого з батьків.

Враховуючи вищевикладене, позивач проживає однією сім`єю з ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_3 (донька).

А тому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про необхідність наявності спільних дітей для надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІ.

Окрім того, наявності саме спільних дітей між чоловіком та дружиною також не передбачено абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІ.

В свою чергу, донька позивача ОСОБА_4 , не проживає з ним спільно, а тому не входить до складу його сім`ї.

Беручи до уваги досліджені судом докази, та враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, суд вважає, що ОСОБА_1 є особою, що згідно із абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, тобто має право на відстрочку від призову під час мобілізації, а тому дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є протиправними.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у тому числі й рішення органу місцевого самоврядування, що є предметом цього спору.

Частиною першою ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи спір, суд, на виконання приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, зобов`язаний перевірити, чи дія, бездіяльність та рішення суб`єкта владних повноважень вчинені/прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З метою ефективного захисту права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.02.2023 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3544-XIІ, з урахуванням висновків суду.

Враховуючи, що судом обрано інший спосіб захисту порушеного права, ніж просив позивач, позов слід задовольнити частково.

Відповідно до ч.1ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, згідност.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат проводиться судом відповідно дост.139 КАС України.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2. РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_6) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз.13 ч.1 ст.23 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3544-XIІ.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.02.2023 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених абз.13 ч.1 ст.23 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3544-XIІ, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 22 травня 2023 року.

Суддя Л.А.Шуляк