Справа № 520/4879/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

22.05.2023 р. справа №520/4879/23 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку письмового провадження у порядку ст.287 КАС України справу за позовом

Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області (далі за текстом - позивач, заявник)
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
проприпинення розшуку автомобіля, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про припинення розшуку легкового автомобіля Ford Transit V362 MCA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер шасі НОМЕР_2 (далі за текстом Автомобіль), оголошеного у розшук постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, винесеною 05.10.2021р. у рамках виконавчого провадження № 66994580, відкритого з примусового виконання виконавчого листа № 520/7240/21, виданого 21.09.2021р. Харківським окружним адміністративним судом.

Аргументуючи заявлену вимогу зазначив, що автомобіль з 31.03.2021р. є власністю не Відділу освіти Балаклійської РДА Харківської області боржника за виконавчим провадженням ВП №66994580, а Ізюмської РДА Харківської області і тому не підлягає розшуку у межах згаданого виконавчого провадження.

Відповідач, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом Відділ) подав до суду копії матеріалів виконавчого провадження, власної правової позиції з приводу суті спору письмово не висловив.

Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Реальність існування автомобіля як речі матеріального світу підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

31.03.2021р. між Балаклійською РДА Харківської області та Ізюмською РДА Харківської області було складено акт передачі активів (до складу яких входив і Автомобіль) від Балаклійської РДА до Ізюмської РДА.

Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 31.03.2021р. №177 було затверджено означений передавальний акт (у тому числі і стосовно Автомобіля) від Балаклійської РДА Харківської області до правонаступника Ізюмської РДА Харківської області.

26.04.2021р. до Харківського окружного адміністративного суду надійшов позов Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Балаклійського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області до Відділу освіти Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення капіталізованих платежів на суму 824.067,93грн., який був зареєстрований у межах справи №520/7240/21.

Отже, Автомобіль був отриманий заявником до початку розгляду справи №520/7240/21.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2021р. у справі №520/7240/21 було стягнуто з Відділу освіти Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Балаклійського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області капіталізовані платежі на суму 824.067,93 грн.

21.09.2021р. на виконання рішення у справі №520/7240/21 було видано виконавчий лист.

01.10.2021р. постановою державного виконавця Відділу від 01.10.2021р. за виконавчим листом по справі Харківського окружного адміністративного суду №520/7240/21 було відкрито виконавче провадження ВП №66994580.

Об`єктивних даних про прийняття суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу накладення арешту на Автомобіль матеріали справи не містять.

05.10.2021р. державним виконавцем Відділу була прийнята постанова від 05.10.2021р. по ВП №66994580 з приводу, зокрема, оголошення у розшук майна боржника за виконавчим провадженням Відділу освіти Балаклійської РДА Харківської області (у тому числі і Автомобіля).

Не стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень, заявник, між тим, звернувся до суду із вимогою у порядку ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» про припинення розшуку Автомобіля.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до установлених обставин спору підлягають застосуванню наступні норми права.

Суспільні відносини з приводу примусового виконання рішень судів в адміністративних справах унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" та Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", згідно з якими примусове виконання рішень віднесено до компетенції органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців.

Так, за визначенням ст.1 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України державний виконавець належить до кола суб`єктів владних повноважень, то управлінські волевиявлення державного виконавця повинні узгоджуватись із приписами ч.2 ст.2 КАС України, ч.1 ст.2 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", ч.1 ст.4 Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Як то указано у ст.10 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Отже, у положеннях ст.10 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" законодавець не виклав вичерпного переліку заходів примусового виконання рішень, але зазначив, що кваліфікуючою ознакою властивості заходів примусового виконання рішень є примусовий характер.

Згідно з ч.3 ст.36 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією. Тимчасове затримання та зберігання поліцією на спеціальних майданчиках чи стоянці виявленого за результатами розшуку транспортного засобу боржника здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку.

З положень наведеної норми закону слідує, що у межах виконавчого провадження процедура розшуку транспортного засобу підлягає застосуванню виключно відносно майна боржника.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ; боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

За матеріалами справи у межах спірних правовідносинах з огляду на положення ч.1 ст.316, ч.1 ст.329, ст.334 Цивільного кодексу України і за відсутності прямих вказівок закону про протилежне (в частині моменту набуття учасником суспільних відносин права власності на транспортний засіб) та за відсутності у діяннях заявника наміру на безпідставне отримання вигоди у спосіб зловживанням правом чи у спосіб недобросовісного виконання обов`язку слід дійти до переконання про те, що з 31.03.2021р. власником Автомобілю є заявник, а не боржник за виконавчим провадженням ВП №66994580.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

лумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних відносинах суб`єкт владних повноважень вчинив управлінське волевиявлення з приводу розшуку майна - транспортного засобу не стягувача у виконавчому провадженні, а заявника, однак саме ця обставина не створює підстав для задоволення позову, адже посилання заявника на положення ст.59 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" слід визнати юридично неспроможними, позаяк положення згаданої статті унормовують виключно випадки зняття арешту з майна (як із майна боржника у виконавчому провадженні, так і з майна третьої сторонньої особи, котра стверджує про належність речових прав на майно) і жодним чином не стосуються відносин з приводу розшуку майна боржника у вигляді транспортного засобу.

До того ж сформульована у позові вимога заявника про припинення розшуку Автомобіля не може бути задоволена через явну та очевидну суперечність приписам ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України та неприпустимість підміни судом суб`єкта владних повноважень при реалізації управлінської функції.

Відтак, позов заявника підлягає відхиленню.

Проте, згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на те, що звернення заявника до суду у межах даної справи відбулось не на виконання управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.2 ст.9, п.10 ч.2 ст.245 КАС України і надати захист праву заявника у спосіб, сформульований у резолютивній частині судового акту.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував усі існуючі механізми з`ясування об`єктивної істини у спорі; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у прийнятному поза розумним сумнівом обсязі виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права, оцінки доводів сторін та дійсних обставин спору.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. Посилання сторін на решту аргументів об`єктивно не має значення для результату вирішення спору, а тому не потребує окремої детальної оцінки у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі позову.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вирішити питання з приводу припинення розшуку у межах виконавчого провадження ВП №66994580 легкового автомобіля Ford Transit V362 MCA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер шасі НОМЕР_2 як переданого у власність Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області за розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 31.03.2021р. №177 у спосіб прийняття відповідної постанови.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко