Справа № 500/208/23
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/208/23

23 травня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Осташа А.В. за участю: секретаря судового засідання Хоміцької С.О., представника позивача - Юзьвака І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представнка звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат від 14.07.2022 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги (протокол №129) та зобов`язання призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленою інвалідністю, що настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після того як 06.04.2022 йому було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, звернувся до комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку встановленою інвалідністю, що настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Проте, відповідач відмовив позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що причину інвалідності змінено понад дворічний термін після первинного встановлення захворювання. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, оскільки останнім не враховано рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 року у справі №3-192/2020 (465/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) п. 4 ст.16-3 ЗУ Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Крім того, представник позивача просить урахувати правову позицію Верховного суду викладену у постанові від 13.04.2022 у справі 240/12378/19.

З урахуванням викладеного позивач просить суд, визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії №129 та відповідно зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із визнанням його особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок встановленою інвалідністю, що настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Ухвалою суду від 23.01.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи та призначено розгляд справи на 20.02.2023.

Ухвалою суду від 30.01.2023 задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та продовжено процесуальний строк для подання відзиву на позов.

Відповідач 20.02.2023 подав відзив на позовну заяву. Зі змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, що вперше позивача оглянуто органами МСЕК 18.02.2020 року, а 31.03.2022 року здійснено повторний огляд та за наслідками переогляду встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, проте зазначені результати встановлено через понад 2 роки після первинного огляду. Представник відповідача вважає, що в даному випадку відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, оскільки зміна причини втрати працездатності відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Ухвалою суду від 20.02.2023 задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі як третю особу Тернопільський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, а розгляд справи відкладено на 16.03.2023.

27.02.2023 року представником позивача через канцелярію суду подано відповідь на відзив.

Ухвалою суд від 16.03.2023 розгляд справи відкладено на 11.04.2023 у зв`язку з повітряною тривогою.

Ухвалою суду від 11.04.2023 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача на 16.05.2023, яке у зв`язку з відрядженням головуючого перенесене на 23.05.2023.

В судовому засіданні 23.05.23 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, проте подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши представника позивача, ознайомившись з відзивом на позов та в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та доводи, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 05.10.2018 по 23.10.2019 проходив військову службу у Збройних Силах України.

23.102019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №286 сержанта ОСОБА_1 визнано постановою 115 Регіональної військово-лікарської комісії від 20.09.2019 непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час на підставі свідоцтва про хворобу №1293/1, звільнено в запас.

Медико-соціальною комісією позивачу 18.02.2020 під час первинного огляду встановлено 25% втрати працездатності, внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною комісією серії 12ААВ позивачу 31.03.2022 під час повторного огляду встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини.

Після цього позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги в зв`язку з стриманою інвалідністю.

14.07.2022 року Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум розглянувши документи позивача прийшла до висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, що відображено у протоколі №129.

Комісія свою відмову в призначенні одноразової грошової допомоги обґрунтувала посиланням на п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. №975 та прийшла до висновку, про те що оскільки групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення втрати працездатності

Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного їх правового регулювання.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною першою статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" врегульовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з абзацом 2 частини 3 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", указами Президента України.

Пунктом "б" частини 1 статті 16-2 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4пункту 2 статті 16 цього Закону).

Положеннями частини 2 статті 16-3 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", визначено перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги.

У відповідності з положеннями частини 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної норми Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25.12.2013 за №975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975), який врегульовує питання пов`язані з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Пунктом 3 Порядку № 975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі встановлення інвалідності дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 27.04.2016 №16.06-16/625-16/10515, днем встановлення ступеня втрати працездатності, інвалідності, у розумінні підпункту 4 частини 2 статті 16 Закону та пункту 3 Порядку, вважається дата проходження громадянином первинного огляду МСЕК. Дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем встановлення інвалідності.

Згідно з Пунктом 8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Як вже зазначалось судом вище, позивачу 18.02.2020 року встановлено 25% втрати працездатності внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою серії АГ №0021613, а 31.03.2022 року ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, тобто більше ніж через два роки після встановлення первинної групи інвалідності.

При цьому, як встановлено судом, правовою підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу є застосування відповідачем до спірних правовідносин положень пункту 4 статті 16-3 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та положень пункту 8 Порядку №975, внаслідок чого, ключовим правовим питанням у справі є правильність застосування до спірних правовідносин таких норм, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне зазначити на наступне.

Редакція частини 4 статті 16-3 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" як на час встановлення позивачу 25% втрати працездатності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (2020), так і на час переогляду та встановлення ІІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (14.07.2022), передбачала обмеження у виплаті різниці в розмірі одноразової допомоги дворічним терміном з моменту первинного встановлення або інвалідності, або ступеня втрати працездатності.

Так, Закон №2011-ХІІ було доповнено статтю 16-3 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 №5040-VI (далі - Закон №5040-VI), в п.4 якої було визначено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

З огляду на вищевикладене, право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду. Передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року, а зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).

Однак, суд вказує, що статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд враховує юридичну позицію Конституційного Суду України щодо гарантування статтею 46 Конституції України таких виплат, як одноразова грошова допомога, викладену у рішенні Конституційного Суду України від 22 жовтня 2020 року №12-р/2020, а саме: «одноразова грошова допомога є юридичним засобом соціального захисту , що надається державою у зв`язку із втратою ними працездатності, проте приписи частини першої статті 46 Конституції України не гарантують виплати одноразової грошової допомоги» (абзац другий підпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини).

Отже, хоч сама наявність установленого приписами статті 16 Закону №2011-XII права на одноразову грошову допомогу та його обсяг залежать від розсуду законодавця, Конституційний Суд України дійшов висновку, що в разі запровадження Законом одноразової грошової допомоги та фактичного перерахунку її розміру у зв`язку з погіршенням стану здоров`я особи відповідне законодавче регулювання порядку реалізації цього права має бути сумісним з Конституцією України, зокрема втілювати її засадничі цінності.

Суд враховує, що статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З огляду на викладене слідує, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Суд наголошує, що Конституційний Суд України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (справа про посилений соціальний захист військовослужбовців) 6 квітня 2022 року №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020 (465/20) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами; пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, вимога пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ зі змінами щодо повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності втратила чинність з 06.04.2022 внаслідок визнання її неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 6 квітня 2022 року №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020 (465/20).

Як наслідок визнання норми неконституційною, в подальшому, пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в обсязі згідно із Законом № 1774-VIII від 06.12.2016 в редакції Закону № 2489-IX від 29.07.2022, а саме у такому змісті: «Якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

Зазначені зміни набули чинності 25.08.2022 року, внаслідок чого, в період з 06.04.22 року по 24.08.2022 року включно, стаття 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не містила у собі пункту 4, оскільки іншої редакції зазначеного пункту не існувало до моменту визнання його неконституційним.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обґрунтування відповідачем пункту 6 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум за № 129 від 14.07.2022 року саме пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є протиправним.

В даному випадку суд застосовує правову позицію викладену у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №240/7411/21, згідно якої: "До правовідносин, що виникли після 06 квітня 2022 року, стаття 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті, що його визнано неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022".

Водночас, на переконання суду вищезазначена обставина не може свідчити про протиправність зазначеного протокольного рішення в цілому, з огляду на таке.

Як встановлено судом, згідно пункту 6 оскаржуваного рішення від 14.07.2022 за № 129, відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, вказав також на положення пункту 8 Порядку № 975, за змістом якого, у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

При цьому суд зазначає, що згідно статті 1 Порядку № 975 цей Порядок, у тому числі, визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі, інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст), таким чином його положення також врегульовують спірні правовідносини цієї справи, при цьому, носять імперативний характер, та, як і будь-які положення нормативно-правового акту, підлягають обов`язковому виконанню.

На день прийняття оскаржуваного рішення, положення пункту 8 Порядку № 975 не були у встановленому законом порядку визнані нечинними чи скасованими, відтак обґрунтовано були застосовані відповідачем.

Водночас, суд не вважає, що положення пункту 8 Порядку № 975 хоча б у певній мірі суперечать діючій редакції пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки на сьогоднішній день зазначена норма і надалі встановлює право на отримання одноразової допомоги у більшому розмірі і жодним чином не скасовує чи конфліктує із дією норми Порядку № 975.

Щодо посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №240/12378/19 то суд вважає, що вона не є релевантною до даних правовідносин виходячи з того, що у вищенаведеній справі особа зверталась за призначенням одноразової грошової допомоги у тому розмірі, який згідно законодавства встановлюється на підставі групи інвалідності яка була встановлена внаслідок повторного огляду, а у даній справі позивач просить призначити йому допомогу на підставі захворювання, що мало місце в період проходження військової служби та було встановлено, ще при первинному медичному огляді у 2020 році.

Тому застосування правового висновку визначеного у п.38 постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №240/12378/19 мало би місце тільки якщо б позивач звертався за отриманням одноразової грошової допомоги, а саме: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII).

Крім того, слід звернути увагу на те, що ОСОБА_1 у 2021 році звертався до суду із позовом про зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути заяву позивача про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступні втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.12.2021 у справі 500/6139/21 дані позовні вимоги були задоволені, проте, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2022 рішення суду першої інстанції скасовано, а в задоволенні позову відмовлено.

Таким чином, в даній справі має місце ситуація при якій позивач у зв`язку зі зміною стану здоров`я (встановленням ІІІ групи інвалідності) повторно звернувся до Міністерства оборони за призначенням тієї самої допомоги, по якій вже є те, що набрало законної сили судове рішення (постанова Восьмого ААС від 02.08.2022 у справі №500/6139/21) та яким встановлено відсутність права на отримання такої допомоги

З урахуванням викладеного, на думку суду, відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передумов для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого, в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд не вбачає.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат від 14.07.2022 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги (протокол №129) та зобов`язання призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленою інвалідністю, що настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 24 травня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Міністерство оборони України (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП 00034022);

третя особа:

- Тернопільський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження/місце проживання: вул. Січових Стрільців, 2,м. Тернопіль,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) .

Головуючий суддя Осташ А.В.