Справа № 420/16534/22
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/16534/22
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року (суддя Стефанов С.О., м. Одеса, повний текст рішення складений 13.01.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Адміністрації судноплавства, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення у справі №420/5041/20 про поновлення на роботі в сумі 111 862 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Адміністрації судноплавства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року у справі №420/5041/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 13.10.2020 року по 04.03.2021 року в розмірі 116 089,38 грн. з вирахуванням з вказаної суми належним до сплати податків і зборів.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Аргументуючи подану скаргу, апелянт, спираючись, зокрема, на доводи, аналогічні викладеним у запереченні на позовну заяву, наголошує на наявності обґрунтованих поважних причин затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/5041/20, що виключає задоволення позовних вимог.

Також апелянт вважає, що позивачем порушено строки звернення до суду, оскільки вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не є спором про оплату праці, а є спором щодо бездіяльності суб`єкта владних повноважень, строки оскарження щодо останнього в силу частини п`ятої статті 122 КАС України становлять один місяць. Проте у задоволенні клопотання Адміністрації судноплавства про залишення без розгляду позову відмовлено протокольною ухвалою суду від 14.11.2022 року.

Крім того, апелянт звернув увагу, що ним до суду першої інстанції було подано клопотання про вихід із спрощеного провадження та призначення справи до розгляду у порядку загального позовного провадження. Однак, судом у задоволенні відповідного клопотання відмовлено, що свідчить про розгляд справи в непередбаченому процесуальним законом порядку та вказує на необхідність застосування наслідків, встановлених пунктом 7 частини третьої статті 317 КАС України.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з листопада 2018 року працював в Адміністрації судноплавства.

Наказом Державної служби морського тарілкового транспорту України від 07.05.2020 року №175-к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Верхньодніпровського міжрегіонального управління з 12 травня 2020 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №420/5041/20 визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби морського та річкового транспорту України про звільнення ОСОБА_1 від 07.05.2020 року №175-к.

Суд поновив ОСОБА_1 на посаді, та стягнув на його користь з Адміністрації судноплавства середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 травня 2020 року по 12 жовтня 2020 року у розмірі 123 125,10 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Верхньодніпровського міжрегіонального управління допущено до негайного виконання.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №420/5041/20 набрало законної сили відповідно до ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2021 року.

У зв`язку із невиконанням згаданого рішення суду ОСОБА_1 26 лютого 2021 року звернувся до Адміністрації судноплавства із заявою про поновлення його на посаді начальника Верхньодніпровського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України, до якої долучив виконавчий лист Одеського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року №420/5041/20.

3 березня 2021 року Адміністрацією судноплавства видано наказ за №53-П "Про нарахування та виплату коштів ОСОБА_1 ", згідно з яким було виплачено середній заробіток за вимушений прогул за період часу з 13 травня 2020 року по 12 жовтня 2020 року у розмірі 123 125,10 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів (а.с. 35).

Наказом від 13.03.2021 року №137-к ОСОБА_1 поновлено на посаді з 5 березня 2021 року (а.с. 34).

Вважаючи, що Адміністрацією судноплавства порушено право на труд та на оплату праці, які гарантовані Конституцією України та Законом України "Про оплату праці", в результаті чого відбулась затримка виконання судового рішення у справі №420/5041/20 за період часу з 13 жовтня 2020 року по 5 березня 2021 року, ОСОБА_1 звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган зобов`язаний виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Також суд зазначив про дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з чим ухвалою від 12.12.2022 року відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, приписами частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина перша статті 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом першим частини першої статті 256 КАС України визначено, що негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Європейський Суд з прав людини, практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", неодноразово звертав увагу на те, що "право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін" (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece ("Хорнсбі проти Греції"), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine ("Шмалько проти України"), п.43).

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що існування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року по справі №420/5041/20 породжує у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який має бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу.

Проте, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, Адміністрацією судноплавства видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді лише після звернення останнього з відповідною заявою, а не у добровільному порядку.

Як свідчать матеріали справи, на виконання вказаного судового рішення Адміністрацією судноплавства лише 13 березня 2021 року видано наказ №137, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді з 5 березня 2021 року.

Отож, у період з 13 жовтня 2020 року по 4 березня 2021 року рішення суду відповідачем не було виконане.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про поважність невиконання ним судового рішення з посиланням на заняття посади, на яку було поновлено ОСОБА_1 , оскільки прийняття на посаду іншого працівника не є поважною підставою невиконання рішення суду.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 12 червня 2020 року у справі №823/1243/18.

Крім того, варто зазначити, що судове рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитись в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних.

Така теза неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 24 вересня 2021 року у справі №640/755/19, від 21 січня 2022 року у справі №640/22054/18, від 10 листопада 2022 року у справі №420/13/21, від 31 січня 2023 року у справі №340/10802/21.

У постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №812/801/17 і від 30 квітня 2020 року у справі №260/1424/18, Суд відхилив доводи скаржника про відсутність його вини у затримці виконання судового рішення, як підставу для невиплати компенсації, оскільки чинним законодавством відповідальність роботодавця, передбачена статтею 236 КЗпП України, не поставлена у залежність від його вини.

Надаючи оцінку доводам апелянта, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати строк звернення до суду, передбачений статтею 122 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. На момент виникнення спірних правовідносин частина друга вказаної норми встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з частини другої статті 233 КЗпП України.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати відповідно до статті 233 КЗпП України, тому не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №552/3404/17, від 30 січня 2019 року у справі №808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі №826/8789/18, від 10 травня 2022 року у справі №369/3013/20, від 26 травня 2022 року у справі №420/10861/21.

Також, доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності застосування наслідків, встановлених пунктом 7 частини третьої статті 317 КАС України, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції правомірно відніс дану справу до категорії незначної складності та розглянув її за правилами спрощеного провадження.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять належних, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм належну юридичну оцінку.

Судом апеляційної інстанції також не встановлено порушень процесуального закону, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов