Справа № 460/6904/23
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2023 року м. Рівне №460/6904/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненської міської ради , третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Департамент соціальної політики Рівненської міської ради
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради про про визнання протиправною та незаконною бездіяльності відповідача щодо незабезпечення пільговим електронним квитком для проїзду в пасажирському міському транспорті м.Луцьк Волинської області та зобов`язання забезпечити її таким квитком.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом ІІ групи, а отже має право на безоплатний проїзд в пасажирському міському транспорті. Повідомлено, що позивач зареєстрована за адресою в м.Рівне, однак на час виникнення спірних правовідносин проживає у м.Луцьк Волинської області, оскільки навчається у Східноєвропейському національному університеті імені Лесі Українки. З метою отримання пільгового електронного квитка позивач звернулася до Луцької міської ради, однак листом від 27.10.2022 позивачу було відмовлено у наданні такого квитка. Згодом позивач звернулася до Рівненської міської ради з заявою про забезпечення її пільговим електронним квитком для проїзду в пасажирському міському транспорті в м.Луцьк, проте Департамент соціальної політики Рівненської міської ради також відмовив позивачу у такому. Вважає бездіяльність відповідача протиправною і такою, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Ухвалою суду від 20.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент соціальної політики Рівненської міської ради.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, жодних заяв/пояснень суду не подав, а тому суд вирішує справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Від третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача на адресу суду також жодних заяв, клопотань чи пояснень не надходило.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового розгляду справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши позовну заяву та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою Центру надання адміністративних послуг у м. Рівному №54705 від 07.12.2020 ОСОБА_1 з 24.02.2017 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, за змістом позову, позивач проживає в м.Луцьку, оскільки навчається на денній формі навчання у Східноєвропейському національному університеті ім.Л.України, що підтверджується матеріалами справи.

В жовтні 2022 року позивач з метою отримання пільг на проїзд у громадському транспорті м.Луцька звернулася до Луцької міської ради.

Листом №6.8-7/2699/2022 від 27.10.2022 Луцька міська рада у відповідь на вказану заяву повідомила позивача, що особа, яка має відповідно до чинного законодавства право на пільговий проїзд у міському громадському транспорті (крім таксі), але не зареєстрована у м. Луцьку та інших населених пунктах, що належать до Луцької міської територіальної громади, може отримати пільговий електронний квиток (персоніфікований) за умови укладення відповідного договору між органом місцевого самоврядування (на території якого зазначена особа зареєстрована) та оператором електронних систем у м. Луцьку ТОВ "СІТ КАРД СИСТЕМ", або придбати неперсоніфікований електронний квиток і користуватись ним на загальних підставах з наступним відшкодуванням за місцем реєстрації. Крім того, проінформовано позивача, що відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 02.02.2022 №55-1 "Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 18.01.2022 №5-1 "Про вартість проїзду в міському електричному транспорті (тролейбусі)" "встановлено тариф на проїзд для студентів вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації, розташованих на території Луцької міської територіальної громади, - 3 грн.

У зв`язку з цим, в грудні 2022 року позивач звернулася до Рівненської міської ради з заявою про надання їй пільгового електронного квитка.

Листом №3-18 від 23.01.2022 Департамент соціальної політики Рівненської міської ради повідомлено позивача, що в м.Рівному відповідно до рішення Рівненської міської ради від 15.12.2022 №2859 проводиться відшкодування компенсаційних виплат перевізникам, що здійснюють пільгові перевезення окремих категорій громадян автомобільним транспортом на міських автобусних маршрутах загального користування. Вказано, що оскільки на даний час в м.Рівному електронний квиток не запроваджений, видати його позивачу немає можливості.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо незабезпечення її пільговим електронним квитком для проїзду в пасажирському міському транспорті м.Луцька Волинської області, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 140 Основного Закону України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Частиною першою статті 144 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За приписами ч.3 ст.24 Закону №280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (частина перша статті 25 Закону № 280/97-ВР).

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, власні (самоврядні) повноваження, серед іншого: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; затвердження маршрутів і графіків руху, правил користування міським пасажирським транспортом незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством; прийняття рішення про впровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті незалежно від форм власності та визначення особи, уповноваженої здійснювати справляння плати за транспортні послуги в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду; встановлення порядку функціонування та вимог до автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті незалежно від форм власності, а також видів, форм носіїв, порядку обігу та реєстрації проїзних документів (стаття 30 Закону № 280/97-ВР).

Частиною дев`ятою статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III) передбачено, що органи місцевого самоврядування формують мережу міських автобусних маршрутів загального користування і здійснюють у межах своїх повноважень контроль за дотриманням законодавства у сфері автомобільного транспорту на відповідній території, запроваджують автоматизовану систему обліку оплати проїзду та встановлюють порядок її функціонування, а також види, форми носіїв, порядок обігу та реєстрації проїзних документів; визначають особу, уповноважену здійснювати справляння плати за транспортні послуги в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.7 Закону №2344-III забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень (стаття 37 Закону №2344-III).

Приписами абз.4 ч.2 ст.39 Закону №2344-III передбачено, що документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду.

Статтею 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII (далі - Закон №875-XII) визначено, що особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Відповідно до п.16 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176 (далі - Правила №176 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), забезпечення організації пасажирських перевезень покладається, зокрема: на маршруті, що проходить у межах населеного пункту (міський маршрут), - на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених Законом № 280/97-ВР та іншими нормативно-правовими актами.

Водночас, законодавством передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління об`єктами транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення необхідного рівня та якості послуг населенню, а також прийняття рішення про впровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті незалежно від форм власності, встановлення порядку функціонування та вимог до автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті незалежно від форм власності, а також видів, форми носіїв, порядку обігу та реєстрації проїзних документів.

При цьому, забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту. Також, органи місцевого самоврядування здійснюють у межах своїх повноважень контроль за дотриманням законодавства у сфері автомобільного транспорту на відповідній території.

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження, у тому числі й в організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування, і не мають права втручатися в законну діяльність інших органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Як встановлено судом з матеріалів справи, спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що відповідач (Рівненська міська рада) відмовила позивачу в отриманні пільгового електронного квитка на проїзд у громадському транспорті у м.Луцьку, тобто на території іншої адміністративно-територіальної одиниці, де відповідні повноваження здійснює інший орган місцевого самоврядування.

Згідно з рішенням Рівненської міської ради "Про затвердження Програми фінансування видатків на компенсаційні виплати за пільговий проїзд автомобільним транспортом на міських автобусних маршрутах загального користування в місті Рівному на 2023 рік" №2859 від 15.12.2022 право на безкоштовний проїзд мають громадяни, що належать до пільгових категорій відповідно до нормативно-правових актів України, рішень міської ради. Перевізники, які здійснюють безоплатне перевезення окремих категорій громадян у місті Рівному згідно з договорами про відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій громадян.

Таким чином, пільгові категорії осіб, в т.ч. інваліди, які мають право на безкоштовний проїзд у громадському транспорті в м.Рівне, яке реалізується шляхом їх безоплатного перевезення перевізниками міста та відповідної компенсації таких витрат останнім. При цьому, у м.Рівному електронний квиток не запроваджувався, про що позивач була повідомлена листом від 23.01.2022.

Крім того, Рівненська міська рада не є органом, який здійснює виготовлення та видання пільгових електронних квитків на території Луцької територіальної громади.

З огляду на наведене, суд вважає, що ОСОБА_1 , як інвалід ІІ групи загального захворювання, має право на пільговий проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування (автобусах) та приміських маршрутах м.Луцька незалежно від місця реєстрації. Поряд з цим, таке право повинен забезпечити орган місцевого самоврядування за місцем отримання послуг, а саме: Луцька міська рада.

Висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом у постанові від 27.04.2023 у справі №140/6619/21.

При цьому, суд зауважує, що дії, бездіяльність та рішення Луцької міської ради позивачем не оскаржуються, а відтак такі не є предметом розгляду в даній справі.

За правилами ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач, чого у цій справі не зроблено.

Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

У численних постановах (зокрема, від 02.08. 2019 у справі №0240/3532/18-а, 30.04.2020 у справі №826/10631/17, 14.05.2020 у справі №805/1479/16-а) Верховний Суд сформував правову позицію, відповідно до якої обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №687/1539/16-а та від 04.02.2020 у справі №320/7969/17.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що порушення прав позивача, про захист яких вона просила в судовому порядку, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Правові підстави для застосування положень ст.139 КАС України у суду відсутні, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 23 травня 2023 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Рівненська міська рада (вул. Соборна, 12 а, м. Рівне, 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 34847334)

Суддя Н.С. Гудима