Справа № 300/271/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" травня 2023 р. справа № 300/271/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивачка) та ОСОБА_2 (далі позивач) звернулись до суду з адмінісюкитративним позовом до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України (далі - відповідач) про зобов`язання до вчинення дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Пунктом 3 резолютивної частини цієї ухвали суд зобов`язав ОСОБА_1 подати до суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме конкретизувати викладену позовну вимогу щодо захисту її прав, свобод та інтересів у даному публічно-правовому спорі.
На виконання ухвали суду від 13.03.2023, від ОСОБА_1 24.03.2023 надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вона зазначила, що з 1976 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У період з 2000 року по 2019 рік позивачі разом проживали на території Сполучених Штатів Америки. За цей час ними було набуте рухоме майно, в тому числі два транспортні засоби TOYOTA RAV 4 та ОСОБА_3 , які були зареєстровані на ОСОБА_2 . Вказує, що за законодавством США, оскільки ОСОБА_2 мав індивідуальний податковий номер ( ОСОБА_4 ), через який він сплачував всі податки на всіх членів сім`ї та міг вчиняти будь - які дії (реєструвати майно), то саме за ним і було зареєстровано транспортний засіб марки TOYOTA RAV 4.
Конкретизуючи позовні вимоги щодо захисту своїх прав, ОСОБА_1 зазначає, що згідно з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ОСОБА_1 вважає себе співвласником рухомого майна транспортного засобу марки TOYOTA RAV 4, а тому, на її думку, мала право бути звільненою від оподаткування митними платежами на один із транспортних засобів, проте її право залишилося невизнаним зі сторони відповідача, оскільки чоловік ОСОБА_2 був змушений сплатити кошти при митному оформленні за два транспортні засоби TOYOTA RAV 4 та ТOYOTA SIENNA. Вважає, що протиправність дій та/або рішень відповідача, як суб`єкта владних повноважень полягало в тому, що ні під час митного оформлення автомобіля, ні під час розгляду заяви позивачів від 30.11.2022, він не встановлював, що подані подружжям документи визнані недійсними чи фіктивними. Отже, на переконання позивачки, митний орган був наділений повноваженнями та у нього були всі, передбачені законом, підстави для складення висновку про повернення коштів ОСОБА_2 за транспортний засіб TOYOTA RAV 4.
17.04.2023 на адресу суду від позивачів надійшла відповідь на відзив, з якої слідує, що при митному оформленні товарів вони повідомляли працівників митного органу та надавали всі необхідні документи на підтвердження наявності у них ( власника та співвласника) права на звільнення від оподаткування. Проте, як стверджують ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх позиція була проігнорована та повідомлено про необхідність сплати митних платежів та заповнення декларацій за відповідною формою, яку було надано позивачу митним органом, після чого митне оформлення вважалось завершеним. З вказаної причини у митній декларації відсутнє зазначення пільгового коду (преференція 301 у графі 36). На думку позивачів, саме ОСОБА_1 вправі була оформити транспортний засіб за собою, як співвласник, згідно із нормами Сімейного кодексу України та Митного кодексу України.
Відповідач скористався правом на подання заперечення від 24.04.2023 на відповідь на відзив. Зауважив, що саме декларант здійснює декларування, подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товару і обраний метод її визначення (стст.52,53 МКУ), а процедура самого декларування передбачена ст. 257 МКУ. Всі документи прикріплюються декларантом самостійно до митної декларації, на що митний орган, який проводить митне оформлення цих товарів, немає впливу. За необхідності митний орган може витребувати додаткові документи, але ніяким чином не може завадити декларанту прикріпити чи надати інші документи на свій розсуд. Зазначає, що будь-яких письмових звернень при митному оформленні від позивачів не надходило, а тому безпідставною є позиція ОСОБА_5 щодо бездіяльності стосовно їх звернень. Додає, що автомобіль TOYOTA RAV 4 не ввозився та не оформлявся співвласником. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, представниця митного органу наголошує, що предмет спору у цій справі є нескладним, не вимагає від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи. Справа розглядається в спрощеному провадженні, відтак, вважає, що заявлений позивачами розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним для даної категорії спорів та неспівмірним зі складністю справи.
У період з 08.05.2023 по 22.05.2023 включно головуючий суддя у справі перебував у відпустці.
Суд, розглянувши справу у порядку ст. 262 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні., встановив таке.
Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 01.05.1976 зареєстрований шлюб, що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 19).
У період з 2000 року по 2019 рік позивачі разом проживали на території Сполучених Штатів Америки, про що свідчать, зокрема, копії вибіркових податкових декларацій за 2001, 2006, 2011, 2015 роки з перекладом за 2016 рік, копії ID карток, паспортів, наявних серед матеріалів справи (а.с. 8-18, 20-24).
За цей час ними було набуте право власності на два транспортні засоби TOYOTA RAV 4 та ОСОБА_3 . За час проживання на території США, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як громадяни України, здійснили відповідні заходи щодо реєстрації та отримання документів у зазначеній краіні.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 одержала TAX ID, ОСОБА_2 індивідуальний податковий номер ( ОСОБА_4 ), через який він сплачував всі податки на всіх членів сім`ї та міг вчиняти будь - які дії, в тому числі реєструвати майно. Зазначена обставина, в межах норм законодавства Сполучених Штатів Америки, слугувала підставою для реєстрації транспортних засобів марки TOYOTA RAV 4 (свідоцтво про право власності в ОСОБА_6 № 18 0846 0163 від 15.05.2009, а.с. 25-26) та ОСОБА_3 за ОСОБА_2 .
У грудні 2019 року позивачі вирішили повернутися на постійне проживання в Україну. Разом з тим, здійснюючи, серед іншого, перевезення на митну територію України власного транспортного засобу - легкового автомобілю TOYOTA RAV 4, 2008 року, номер кузова НОМЕР_3 .
Листом від 14.12.2022 № 7.21-1/15/10/3055 Івано-Франківська митниця Державної митної служби України повідомила, що відповідно до поданих документів власником автомобіля марки TOYOTA, модель «RAV 4» є ОСОБА_2 , який при переселенні на постійне місце проживання скористався правом пільгового оформлення автомобіля ТOYOTA SIENNA, який випущено у вільний обіг за МД типу ІМ40АА № UA209290/2019/700609. Відповідно, підстави для пільгового оформлення TOYOTA RAV 4 за ОСОБА_2 відсутні.
Позивачі, вважаючи, що відповідач зобов`язаний скласти відповідний висновок про повернення надміру сплачених коштів у встановленому законом порядку, звернулись до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Засади державної митної справи, зокрема, правовий статус органів, митна територія та митний кордон України, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, митні режими та умови їх застосування, заборони та/або обмеження щодо ввезення в Україну, вивезення з України та переміщення через територію України транзитом окремих видів товарів, умови та порядок справляння митних платежів, митні пільги, визначаються Митним кодексом України (далі МК України) та іншими законами України.
Відповідно до частини сьомої статті 298 МК України порядок нарахування, обліку та перерахування до державного бюджету сум митних платежів визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Підпунктом «б» п. 3 ч. 10 ст. 374 МК України визначено, що при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами звільняються від оподаткування митними платежами: товари, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб громадянина та початкового облаштування, що ввозяться (пересилаються) громадянами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну протягом шести місяців з дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні, за умови документального підтвердження того, що до дня видачі цього документа громадянин проживав на території країни, з якої він прибув, не менше трьох років:
- транспортні засоби особистого користування, що класифікуються в одній із товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД (у кількості однієї одиниці на кожного громадянина, який досяг 18-річного віку), за умови документального підтвердження того, що до дня видачі документа, що підтверджує право на постійне проживання в Україні, громадянин був власником (або співвласником) такого транспортного засобу не менше одного року, а транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року, якщо даний транспортний засіб підлягає реєстрації в цій країні.
Як встановлено судом, позивач з 15.05.2009 є власником транспортного засобу TOYOTA RAV 4, 2008 року, номер кузова НОМЕР_3 . Вказаний транспортний засіб набутий за час шлюбу із ОСОБА_1 на території США, де позивачі спільно проживали у період з 2000 року до грудня 2019 року.
Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом ч.2 статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 368 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Суд звертає увагу, що під час визначення майна спільним сумісним, ключову роль відіграє не факт реєстрації транспортного засобу (за ким зареєстроване рухоме майно), а обставина придбання його під час шлюбу, виходячи зі спільного бюджету подружжя.
Отже, до моменту, коли позивачі повернулися на постійне місце проживання на територію України, проживши більше трьох років на території США, вони більше одного року були співвласниками транспортного засобу TOYOTA RAV 4, 2008 року, номер кузова НОМЕР_3 .
Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 343/1294/18, згідно з якою, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, судом з`ясовано, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 у справі № 300/5304/21, яке є таким, що набрало законної сили, визнано протиправною відмову Івано-Франківської митниці Держмитслужби України у прийнятті висновку про повернення ОСОБА_2 надміру сплачених митних платежів, що оформлена листом №7.21-1/28.3/10/609 від 27.08.2021. Зобов`язано Івано-Франківську митницю Держмитслужби України сформувати висновок про повернення ОСОБА_2 з Державного бюджету України надмірно сплачені митні платежі, а саме в сумі 265804,71 грн. за ввезений товар згідно уніфікованих митних декларацій форми МД-1 серії РА №479001 від 10.01.2020 та форми МД-2 №UA209180/2019/700618, МД-2 №UA209290/2019/700609.
Вказане судове рішення стосувалось митного оформлення транспортного засобу марки TOYOTA, модель Sienna та розмитнення товарів, призначених для забезпечення звичайних повсякденних потреб, у зв`язку із переселенням на постійне місце проживання в Україну зі Сполучених Штатів Америки.
На заяву позивача від 27.06.2022, листом від 15.07.2022 (а.с.35) відповідач повідомив, що 14.07.2022 Івано-Франківською митницею Державної митної служби України направлено висновки про повернення з Державного бюджету надміру сплачених митних платежів. При цьому вказано, що автомобіль марки TOYOTA, модель «RAV 4», митне оформлення якого здійснювалось за МД №UA209270/2020/001734 від 11.02.2020, не є предметом судового спору у справі № 300/5304/21.
Згідно з чч. 1-4 статті 301 МК України повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України.
У разі виявлення факту помилкової та/або надмірної сплати митних платежів митний орган не пізніше одного місяця з дня виявлення такого факту зобов`язаний повідомити платника податків про суми надміру сплачених митних платежів.
Помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Якщо надмірна сплата сум митних платежів сталася внаслідок помилки з боку посадових осіб митного органу, повернення надміру сплачених сум митних платежів здійснюється у першочерговому порядку.
Процедура під час повернення суб`єктам господарювання та/або фізичним особам коштів авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів, контроль за справлянням яких здійснюють Держмитслужба та митниці Держмитслужби, та пені, у тому числі у випадках, зазначених у частинах дев`ятій, десятій статті 55, частині шостій статті 244, частині п`ятій статті 299, частинах третій, п`ятій статті 301 Митного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, частині першій статті 9 глави V Додатка A до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), частині третій статті 11 глави II Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП 1975 року, регулюється Порядком повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України 18.07.2017 № 643 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 25 жовтня 2019 року № 454) (далі Порядок № 643).
Згідно з п. 1, п.3 розділу ІІІ Порядку № 643 повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені здійснюється за заявою платника податків протягом 1095 днів від дня їх виникнення.
У заяві зазначаються:
1) сума коштів до повернення за кожним видом митних, інших платежів та пені;
2) причини виникнення такої суми коштів;
3) найменування юридичної особи та код за ЄДРПОУ, або прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);
4) напрям перерахування суми коштів:
на поточний рахунок платника податку в установі банку із зазначенням реквізитів;
для виплати готівкою (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати) вносилися готівкою);
для подальших розрахунків як авансові платежі (передоплата) або грошова застава:
на єдиний рахунок або на відповідний депозитний рахунок митниці Держмитслужби;
на банківський рахунок (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати) вносилися готівкою);
для погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів незалежно від виду бюджету;
5) реквізити митної декларації (іншого документа, що її замінює) або уніфікованої митної квитанції, за якими помилково та/або надміру сплачено суми митних платежів.
документи, що підтверджують суму помилково та/або надміру сплачених митних, інших платежів та пені;
виконавчий лист суду та/або рішення суду, що набрало законної сили (за наявності), щодо скасування рішення митниці Держмитслужби, яке призвело до виникнення помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені;
документи, що підтверджують право на перенесення граничних строків для подання заяви щодо повернення надміру сплачених митних платежів (за наявності).
Отже, обов`язковою умовою для здійснення повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів є наявність факту надмірної сплати коштів, подання платником податків заяви про таке повернення до митного органу не пізніше 1095-го дня від дня виникнення надміру сплаченої суми із зазначенням напрямку перерахування коштів.
Згідно з п. 6 розділу ІІІ Порядку № 643, якщо за результатами розгляду заяви митницею Держмитслужби встановлено наявність підстав для повернення коштів, працівник Підрозділу формує електронний висновок про повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені (далі - електронний висновок) за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку, який подається керівнику (заступнику керівника) митниці Держмитслужби для прийняття рішення щодо повернення відповідної суми коштів.
На кожний сформований електронний висновок, за яким прийнято рішення про повернення, накладаються кваліфіковані електронні підписи керівника (заступника керівника) структурного підрозділу, що сформував електронний висновок, керівника (заступника керівника) митниці Держмитслужби та кваліфікована електронна печатка такого органу.
Отже, відповідач наділений повноваженнями на формування висновку про повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені.
Судом встановлено, що позивачі у передбачений законодавством строк звернулися з обґрунтованою заявою щодо повернення надмірно сплачених коштів, до якої додали визначені п.3 розділу ІІІ Порядку № 643 документи, що не спростовується відповідачем.
Крім того, позивачами, як до заяви про повернення надміру сплачених платежів від 30.11.2022, так і до позову, долучено письмові докази, які свідчать про те, що ОСОБА_1 більше трьох років (з 2000 року) перед переселенням в Україну проживала на території США, понад рік (з 2009 року), як законна дружина ОСОБА_2 , була співвласником транспортного засобу TOYOTA RAV 4, 2008 року, номер кузова НОМЕР_3 , який придбаний за час шлюбу та призначений для особистого користування подружжя та знятий з обліку в США. До того ж, визначення права спільної власності на майно подружжя не залежить від реєстрації авто за одним із подружжя.
Наявні у справі докази у своїй сукупності не є суперечливими, в той час як відповідач жодним чином не довів, що позивачі у спірний період проживали на території країни, відмінної від зазначеної та були власниками майна у період менший, ніж встановлено законом.
Отже, звільнення від оподаткування митними платежами вказаного транспортного засобу, відповідно до приписів пп.б п.3 ч.10 ст. 374 МК України, безпосередньо впливає на інтереси позивачки, як співвласника рухомого майна. Відтак, ОСОБА_1 має право на звернення до митного органу із заявою щодо повернення помилково та/або надмірно сплачених митних платежів, здійснених ОСОБА_2 після отримання усної відмови в пільговому митному оформленні TOYOTA RAV 4 на підставі наявних документів.
Що стосується зауважень відповідача про те, що автомобіль не оформлявся та не ввозився особисто позивачкою, як співвласником рухомого майна, декларантом не зазначалась преференція 301 у графі 36 митної декларації, а своє право на пільгове розмитнення він використав, суд зважає на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Виходячи з аналізу вищенаведених рішень ЄСПЛ, оскільки національне законодавство допустило неоднозначне, множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, які звертаються за митним оформленням ввезених товарів, суд вважає, що принципу верховенства права відповідатиме застосування законодавчих норм, найбільш сприятливих для осіб, які звертаються за таким оформленням.
Згідно з ч. 4 ст. 3 МК України, у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов`язків посадових осіб митних органів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь митного органу, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.
З урахуванням висновків ЄСПЛ, виходячи з дослідження реалій оскаржуваної ситуації, суд зазначає, що позивач повернув надмірно сплачену суму митних платежів за розмитнення одного транспортного засобу ТOYOTA SIENNA. Митну декларацію на ввезення TOYOTA RAV 4 оформив, оскільки транспортний засіб був зареєстрований на його ім`я на підставі наявності у нього, за законодавством США, індивідуального податкового номеру (Social Security), якого не мала дружина. Проте, ОСОБА_1 набула право на володіння вказаним автомобілем не через внесення її до числа співвласників автівки шляхом вчинення реєстраційних дій, а з підстав законного придбання транспортного засобу за час шлюбу. Тож, позивачка також наділена правом на пільгове розмитнення одного транспортного засобу, що не було враховано відповідачем.
Отже, відмова митного органу у поверненні помилково та/або надміру сплачених коштів ОСОБА_2 , порушує права та інтереси ОСОБА_1 .
На думку суду, позивачі виконали всі передбачені законом вимоги з метою повернення надміру сплачених до бюджету митних платежів.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виходячи з правових висновків у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", варто зазначити, що Європейський суд з прав людини наголосив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суд встановив, що відповідач наділений відповідними повноваженнями та у нього були всі передбачені законом підстави для складення висновку про повернення коштів позивачу.
Водночас, суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у цьому провадженні), сформовану у рішенні від 21.01.1999 р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії". Зокрема, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На переконання суду, позивачами доведено обставини, на яких грунтувались їх позовні вимоги. Натомість відповідачем не надано суду достатніх та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність ознак порушення прав позивачів щодо відмови у сформуванні висновку про повернення надмірно сплачених митних платежів.
Верховний Суд України у постанові від 25.11.2014 у справі № 21-207а14, зазначив, що у разі якщо суд визнає рішення і дії митних органів із зазначених питань протиправними, зобов`яже вчинити певні дії відповідно до вимог митного законодавства і коли у рішенні суду буде констатована неправильність чи хибність рішень чи дій митних органів, які зумовили (призвели, потягли) помилкову та/або надмірну сплату сум митних платежів, ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, встановлених у статті 301 Митного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України і статті 45 Бюджетного кодексу України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення коштів та Порядком взаємодії, на підставі його заяви та у місячний термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.
Разом з тим, з огляду на розбіжність розміру надмірно сплачених митних платкжів, слід звернути увагу, що суд не наділений правом визначення суми, щодо якої має бути складений відповідний висновок на повернення коштів. Визначення конкретної суми є дискреційними повноваженнями митного органу, а тому позовна вимога щодо зобов`язання вчинити дії має бути задоволена шляхом зобов`язання Івано-Франківської митниці Державної митної служби України підготувати висновок про повернення з Державного бюджету України відповідних сум надмірно сплачених митних платежів за ввезений транспортний засіб марки TOYOTA RAV 4 згідно з митною декларацією МД-2 UA209270/2020/001734.
Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України про зобов`язання до вчинення дій слід задовольнити частково.
Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види судових витрат, відповідно до частини 1 якої, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 3 статті 132 даного Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 Кодексу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням частин 6, 7 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку, за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.
При вирішенні цього питання, суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (№11-562ас18) про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також, згідно із Рішенням ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У відзиві відповідач зазначає, що предмет спору в цій справі є нескладним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних. До того ж, представник позивачів участь у судових засіданнях не бере. Митний орган вважає, що заявлений позивачами розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним для даної категорії спорів та неспівмірним зі складністю справи.
Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Разом з тим, на думку суду, розрахунок правничої допомоги дещо завищений у співвідношенні до складності справи та обсягу наданих позивачам послуг та з урахуванням того, що розгляд справи проводиться у письмовому провадженні.
Аналізуючи викладене, беручи до уваги положення КАС України, суд робить висновок, що розмір витрат, зазначений позивачем, не є пропорційним, а тому сума гонорару, визначена позивачами та їх адвокатом, є завищеним щодо відповідача та повинна бути зменшеною.
На підставі вищенаведеного, до відшкодування належать судові витрати позивачів на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, оскільки такий розмір витрат є цілком обґрунтованим, а також співмірним з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим ним на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Отже, з Івано-Франківської митниці Державної митної служби України слід стягнути понесені позивачами витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 1073,60 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи квитанція від 23.01.2023.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).
Відтак, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, на користь позивачів слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 966,24 гривень, що пропорційно становить 90 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачі - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 );

відповідач - Івано-Франківська митниця Державної митної служби України (, вул. Чорновола, 159, м. Івано-Франківськ, 76005).

Суддя Гомельчук С.В.