Справа № 595/628/23
Суддя: Федорончук В. Б.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 595/628/23
Провадження № 2-а/595/17/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2023

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Боднар М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Бучацького районного суду Тернопільської області з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання незаконною та скасування постанови серії БАД №218558 від 11 квітня 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, мотивуючи тим, що постанова є незаконною і необгрунтованою з наступних підстав.

Щодо інформації про транспортний засіб

У постанові про накладення адміністративного стягнення серії БАД №218558 зазначено, що вона керувала транспортним засобом ВАЗ 21073, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 . Однак, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 володіє транспортним засобом ВАЗ 21703, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Інших транспортних засобів у власності ОСОБА_2 немає. Фактично, у постанові про накладення адміністративного стягнення зазначено відомості, які не відповідають дійсності.

Щодо подій, які відбувалися 11.04.2023

11.04.2023 року вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_2 та їхнім знайомим їхали у автомобілі від ратуші, що на майдані Волі,1 м.Бучач, в напрямку вулиці Міцкевича. Місця для паркування напроти ратуші, які спеціально призначені для водіїв - осіб з інвалідністю були перегороджені іншими автомобілями і її чоловік вийшов з машини, щоб попросити звільнити заїзд до паркувального місця. Вона та чоловік є особами похилого віку і в силу наявних хвороб мають труднощі з пересуванням, їм важко ходити на далекі відстані. Вона зупинила автомобіль і вийшла з автомобіля, щоб бачити ситуацію на парковці для інвалідів. Коли вона зрозуміла, що паркувальне місце не звільниться у найближчий час, так як воно заблоковане трьома автомобілями і їх водії відсутні, вона вирішила їхати і шукати місце десь інакше. Її зупинка тривала близько 3-х хвилин. У той час, коли вона завела автомобіль і планувала розпочати рух, коло неї зупинився автомобіль патрульної поліції і з неї вийшов працівник поліції. Працівник поліції почав вимагати документи і складати постанову про адміністративне правопорушення за фактом порушення дорожнього знаку 3.34 "Зупинка заборонена". На її прохання надати документи, які підтверджують повноваження, поліцейський сказав, що запише усе в постанові і свої документи так і не пред`явив і не назвався. При цьому, працівник поліції не озвучив її права згідно КУпАП, а лише запитав чи вона визнає вину і сказав розписатись у постанові. Вона звернула увагу працівника поліції на те, що біля її автомобіля припарковано ще декілька автомобіліві працівник поліції не має до них зауважень, у відповідь вона почула, що там водіїв немає і він не буде чекати поки вони прийдуть. Вона, користуючись правом, передбаченим ч.1 ст.268 КУпАП, сказала працівнику поліції, що бажає надати пояснення і має право на правову допомогу, на що працівник поліції спочатку шукав аркуш паперу для запису пояснень, а потім просто відповів, що пояснення вона буде давати в суді. Працівник поліції також не взяв пояснення у свідка, присутнього у машині. Вона, підписуючи постанову про накладення адміністративного стягнення, біля графи для підпису зазначила "пояснення не прийнято". Своїми діями працівник поліції під час складення постанови порушив ст.268 КУпАП.

Щодо вимушеної зупинки

Виключно її та чоловіка вік, а також заблоковані паркувальні місця для осіб з інвалідністю стали причиною того, що вона зупинила рух автомобіля. За звичних обставин вона у жодному разі не зупинилась би у тому місці. Правила дорожнього руху не виключають виникнення ситуацій, внаслідок яких учасники дорожнього руху змушені порушити правила, серед них - стан здоров`я учасників дорожнього руху. Пункт 1.10 ПДР дає визначення поняттю вимушена зупинка - припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху. Учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередньо участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин. Пункт 15.14 ПДР передбачає, що у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити усіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами п. 9.9 - 9.11 ПДР. Пункт 9.9 ПДР встановлює, що аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена, зокрема у випадку вимушеної зупинки. Нею не було створено аварійної ситуації чи перешкоди для руху інших транспортних засобів. Вона намагалась пояснити це працівнику поліції під час складення постанови, однак ним були проігноровані її пояснення.

Щодо правомірності встановлення на майдані Волі,1 м.Бучач знаку 3.34 "Зупинка заборонена"

Частина 1 статті 16 Закону України "Про автомобільні дороги" визначає, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Згідно частини 1 статті 6 ЗУ "Про дорожній рух" до компетенції міських рад у сфері дорожнього руху належить, зокрема організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами.

Організація дорожнього руху, його обмеження у межах територіальної громади зіднесені до компетенції органів місцевого самоврядування, а тому Бучацька міська рада має повноваження на прийняття рішень про встановлення дорожніх знаків.

Разом з цим, за приписами Закону України "Про дорожній рух" дорожні знаки встановлюються відповідно по Правил дорожнього руху та повинні відповідати проекту та схемі організації дорожнього руху, які погоджені із відповідними підрозділами Національної поліції.

Керуючись вищезазначеними нормативними актами до Бучацької міської ради було подано адвокатські запити з метою отримання схеми організації дорожнього руху та рішення, на підставі якого було встановлено на майдані Волі,1 в м.Бучач дорожній знак 3.34 "Зупинка заборонена".

У відповідях від 17.04.2023 року № 03-15/671 та № 03-15/670 Бучацька міська рада надала інформацію, що у Бучацькій міській раді відсутня схема організації дорожнього руху на майдані Волі,1 та дозвіл на встановлення знаку 3.34 міською радою не надавався. Питання щодо погодження схеми організації дорожнього руху із органом Національної поліції Бучацькою міською радою взагалі проігноровано.

Отже, рішення про встановлення цього дорожнього знаку не приймалось уповноваженим на це органом місцевого самоврядування і відповідно не погоджувалось із органом Національної поліції, як це передбачено законом.

Тобто, дорожній знак 3.34 "Зупинка заборонена" на майдані Волі,1 в м.Бучач встановлений невідомо ким, самовільно і з порушенням порядку його встановлення. В даній ситуації має місце неналежна організація дорожнього руху.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 25.04.2023 року відкрито провадження у справі та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

28 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов, згідно якого представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Тернопільській області позов не визнав, зазначив, що 11.04.2023 року поліцейським СРПП ВП №2 (м.Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області винесено постанову серії БАД №218558 за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено штраф в розмірі 340 грн відносно ОСОБА_1 , котра 11 квітня 2023 року, приблизно о 12 год. 40 хв., на площі майдан Волі,1 в м.Бучач, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21703, д.н.з. НОМЕР_3 , не виконала вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» і здійснила зупинку в зоні дії даного знаку, чим порушила п.8.4.в ПДР України. Факт здійсненого ОСОБА_1 правопорушення підтверджується відео з боді камери поліцейського СРПП ВП №2 (м.Бучач) Чортківського районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, де зафіксовано, як на 00:22 відео «VID50F-00-0005» позивачка визнає, що вона здійснила порушення. Отже, поліцейським, як посадовою особою, що наділена дискреційними повноваженнями, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням докази порушення позивачем ПДР України, маючи відповідні повноваження, зроблено висновок про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Підстав для умисного спотворення обставин події у працівників поліції не було. Натомість, пояснення позивачки, викладені нею в позовній заяві, спрямовані на уникнення адміністративної відповідальності і не є беззаперечним доказом неправомірності дій інспектора. Також, варто зазначити, що працівники поліції при розгляді справ у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху не наділені важілями забезпечення чи виклику адвоката для особи, яка порушила ПДР України. Згідно п.1 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби, у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями, далі ПДР України). Відповідно до п.8.4.в ПДР України дорожні знаки поділяються на групи, серед яких заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі. Дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу). Не поширюється дія знаку: на транспортні засоби, що рухаються за встановленими маршрутами; за наявності під ним таблички 7.18 на водіїв з інвалідністю, що керують мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю», на водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю, за умови наявності документів, що підтверджують інвалідність пасажира (крім пасажирів з явними ознаками інвалідності). Зона дії знака від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, до кінця населеного пункту. Дія знака не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету. Дія знака поширюється лише на той бік дороги, на якому він встановлений. Зона дії знака може бути зменшена табличкою 7.2.2 на початку зони дії, а також установленням у кінці його зони дії дублюючого знака з табличкою 7.2.3. Знак може застосовуватися разом з розміткою 1.4, при цьому зона його дії визначається за довжиною лінії розмітки. З вище наведеного переліку слідує, що позивач не виконував функції таксі, не здійснював посадку або висадку пасажирів, розвантаження чи завантаження вантажу, та не рухався встановленим маршрутом, що свідчить про свідоме порушення позивачем правил дорожнього руху. Стосовно вимог позову в частині стягнення на користь позивачки понесених витрат на надання правової допомоги в сумі 1500 гривень, слід зазначити наступне. Для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 р. №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи- підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013р. за №1686/24218. Також необхідно звернути увагу на не співмірність ціни позову та суми витрат на правову допомогу. Постановою по справі про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 покладається обов`язок по сплаті штрафу в сумі 340 грн, в свою чергу позивачка просить суд стягнути в її користь суму в розмірі 1500 грн. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Надання адвокатом Оринник Н.С. адвокатських послуг підтверджується, зокрема, договором про надання правової допомоги, додатковою угодою, попереднім розрахунком витрат, актом виконаних робіт, ордером та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю. Водночас, у самому тексті договору відсутні: 1) умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару; 2)порядок оплати такої професійної правової допомоги, що має здійснюватися на підставі розрахунків/рахунків, актів або інших двосторонніх документів, відсутні будь-які платіжні доручення, що підтверджує оплату наданих послуг у розмірі 1500 грн та копія виписки з рахунку про надходження коштів за зазначеним платежем; 3) на договір про надання правової допомоги поширюються загальні норми та принципи договірного права, тому відсутня відповідна реєстрація договору. Згідно ст.298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами. Отже, адміністративна постанова є обґрунтованою та законною, а позивачка дійсно допустила порушення ПДР, тому оскаржувану постанову винесено працівником поліції у межах повноважень та у суворому дотриманні закону, відповідно до об`єктивних обставин справи тому позов до задоволення не підлягає.

Представником позивачки ОСОБА_1 Оринник Н.С. надано відповідь на відзив, в якому вона заперечує обставини, які відповідач зазначає у відзиві, мотивуючи тим, що у відзиві відповідач описує події, що відбувалися і зазначає при цьому, що ОСОБА_1 керувала транспортним засобом ВАЗ 21703, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 . Хоча, згідно запису у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності, складеної працівником поліції вона керувала транспортним засобом ВАЗ 21073, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідач

жодного разу у відзиві не згадав, не спростував та не пояснив чому в постанові вказані неправильні відомості про транспортний засіб, і, як наслідок, не вірно встановлено обставини справи. Відеозйомка правопорушення ОСОБА_1 велась 2 хв. 08 сек. При цьому вона не велася безперервно і до завершення складання постанови, як це передбачено Інструкцією. На відеозаписі не зафіксовано момент складання постанови, зауваження позивача, не зафіксовано бажання позивача надати пояснення. Відеозйомка велась вибірково і не протягом усієї події, тому не може бути належним доказом у справі, згідно вимог ст. 72 КАС України. Позов позивача не спрямований на уникнення адміністративної відповідальності, як це зазначає відповідач у відзиві, а на встановлення справедливості. Стосовно позивача складено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, у якій опис подій не встановлений правильно, так як не вірно вказана марка і номер машини, якою керувала позивач, а також дорожній знак, за порушення якого притягається позивач, встановлений незаконно і з порушенням процедури його встановлення. Крім того зазначила, що у відзиві відповідач не надав жодних пояснень стосовно порушення порядку встановлення дорожнього знаку 3.34 "Зупинка заборонена". Сам по собі виклад обставин у відзиві і пояснення щодо дії знаку 3.34 не є доказом правомірності дій поліцейського. Стосовно витрат на правову допомогу зазначила наступне. На підтвердження оплати послуг за надання правової допомоги і понесених витрат надано квитанцію до прибуткового касового ордера №12 від 21.04.2023 року. Верховний Суд визначив перелік та видів документів, які мають враховуватися судами, як належні та допустимі докази підтвердження понесених учасником витрат на професійну правничу допомогу. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу. Вважає, що 1500 гривень на оплату послуг адвоката не є завищеною сумою. Умови щодо форми і порядку розрахунків визначені додатковою угодою, якою встановлена фіксована оплата у твердій грошовій сумі незалежно від витраченого адвокатом часу. Підсумовуючи, звертає увагу суду на те, що відповідачем, згідно ч.2 ст.77 КАС України не доведено правомірність встановлення дорожнього знаку 3.34 "Зупинка заборонена " на майдані Волі,1 м.Бучач, тому позивачка за таких обставин не може бути притягнута до відповідальності за порушення вимог незаконно встановленого знаку. Також жодними доказами не спростовано невідповідність інформації, зазначеної у постанові щодо марки та номера автомобіля, відповідно постанова містить опис обставин, що не відповідають дійсності (ст.283 КУпАП). За сукупності цих обставин постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАД №218558 від 11.04.2023 на ОСОБА_1 повинна бути скасована.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник Оринник Н.С. не з`явилися, однак остання подала суду заяву, в якій вказала, що позов підтримує та просила справу розглядати без участі позивача та її представника.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в судове засідання не з`явився, у прохальній частині відзиву просив розглянути справу у його відсутності.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серії БАД №218558 від 11.04.2023, винесеної поліцейським СРПП (м.Монастириська) Заяць Т.М., 11 квітня 2023 року, о 12 год. 40 хв., ОСОБА_1 в м.Бучач площа майдан Волі,1, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21073, реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушила п.8.4.в ПДР України, за що на неї було складено постанову про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки ВАЗ 21703, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Відповідно до ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема, про транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак).

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Згідно п.1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п.1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до приписів ч.1 ст.122 КУпАП відповідальність за зазначеною статтею настає у разі перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Згідно пункту 1.10 ПДР зупинка - припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.

Учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередньо участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин.

Пункт 15.14 ПДР передбачає, що у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити усіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами п. 9.9 - 9.11 цих Правил.

Відповідно до пункт 9.9 ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена, зокрема у випадку вимушеної зупинки.

Частина 1 статті 16 Закону України "Про автомобільні дороги" визначає, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Згідно частини 1 статті 6 ЗУ "Про дорожній рух" до компетенції міських рад у сфері дорожнього руху належить, зокрема організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами.

Статтею 27 ЗУ "Про дорожній рух" передбачено, що організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-комунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і нормативів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції. До вказаних проектів і схем за приписами відповідних підрозділів Національної поліції можуть бути внесені зміни та доповнення.

Організація дорожнього руху здійснюється спеціалізованими службами, що створюються відповідними органами: на автомобільних дорогах, що перебувають у власності територіальних громад, - органами місцевого самоврядування; на інших автомобільних дорогах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами; на залізничних переїздах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки на залізничному транспорті.

ДСТУ 4100:2021, який прийнятий на підставі наказу ДП "Український науково- дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" від 26.05.2021 року № 191 визначає вимоги до встановлення дорожніх знаків.

Абзац 5 п. 14.1.1 ДСТУ 4100:2021 передбачає, що види знаків, їхню кількість, місце встановлення визначають у проектах (схемах) ОДР (організації дорожнього руху), розроблених і затверджених у встановленому законом порядку згідно ДСТу 8752.

Згідно пункту 14.1.2 ДСТУ 4100:2021 заборонено встановлення чи демонтування дорожніх знаків без погодження з уповноваженим підрозділом Національної політтії, окрім випадків огородження небезпечної ділянки (оповзень, провалля, відсутня чи зруйнована кришка люка оглядового колодязя чи решітка дощоприймального колодязя та інших виявлених недоліків згідно ДСТУ 3587 та зняття знаків з їх негайною заміною.

Аналіз наведених вище положень норм Закону України "Про автомобільні дороги" та Закону України "Про дорожній рух" та ДСТу 4100:2021 дає підстави для висновку, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться. Органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідають за стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів.

Організація дорожнього руху, його обмеження у межах територіальної громади зіднесені до компетенції органів місцевого самоврядування, а тому Бучацька міська рада має повноваження на прийняття рішень про встановлення дорожніх знаків.

Разом з цим, за приписами Закону України "Про дорожній рух" дорожні знаки встановлюються відповідно по Правил дорожнього руху та повинні відповідати проекту та схемі організації дорожнього руху, які погоджені із відповідними підрозділами Національної поліції.

Відповідно до відповіді № 03-15/671 та № 03-15/670 від 17.04.2023 у Бучацькій міській раді відсутня схема організації дорожнього руху на майдані Волі,1 та дозвіл на встановлення знаку 3.34 «Зупинку заборонено» міською радою не надавався. Отже, рішення про встановлення дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» не приймалось уповноваженим на це органом місцевого самоврядування і відповідно не погоджувалось із органом Національної поліції, як це передбачено законом.

Верховний Суд у складі колегії судців Касаційного адміністративного суду розглянув справу № 133/532/17 та встановив, що встановлення дорожніх знаків та як наслідок зміна схеми організації дорожнього руху органом місцевого самоврядування повинно бути погоджено із відповідними підрозділами Національної поліції.

Згідно з пунктом 8.2-1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306 дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту, у постанові Верховного суду від 24.04.2019 року (справа № 127Д2081Д7) суд звернув увагу на те, що неналежна організація дорожнього руху не може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченими ст.283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Як встановлено, до відзиву на підтвердження правомірності свого рішення стороною відповідача долучено диск з відеозаписом події про притягнення до адміністративної відповідальності позивачки.

Відповідно п.5 розділу II "Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису", затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року №1026 включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

При перегляді зазначеного відеозапису встановлено, що відеозапис не є повним.

Жодні інші докази, в тому числі зафіксовані показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, показання свідків - в матеріалах справи відсутні.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини 1 статті 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини 2 статті 77 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Згідно ст.252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

З огляду на представлені позивачкою докази, які підтверджують обставини, викладені нею у позові та у відповіді на відзив, а саме те, що оскаржувана постанова була винесена без встановлення доказів вчинення адмінправопорушення, оскільки спростувань доводів позивача щодо фактичних даних, на основі яких винесено оскаржувану постанову, відповідачем суду не представлено, суд приходить до висновку, що доводи позивачки щодо скасування оскаржуваної постанови за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, є обґрунтованими, а тому адміністративний позов слід задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне адміністративне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що представником позивачки було дотримано вимог ч.7 ст.139 КАС України.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно ст.134 КАС України, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, за приписами ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається із акту виконаних робіт, адвокатом Оринник Н.С. було надано ОСОБА_1 правову допомогу наступного характеру: складання позовної заяви, підготовка додатків до позову та його направлення до суду, 1 година, 1000 грн та участь у судовому засіданні, 30 хвилин, - 500 грн.

Судом встановлено, що представником позивачки ОСОБА_1 Оринник Н.С. до суду подано клопотання про відкладення судового засідання, яке призначено на 04 травня 2023 року, в зв`язку із необхідністю ознайомлення із відзивом ГУНП. Крім того, 15 травня 2023 року адвокатом Оринник Н.С. подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 17 травня 2023 року, без участі позивачки та її представника.

За таких обставин, вимога про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 витрат на представництво в суді щодо судових витрат на суму 500 грн є необгрунтованою, а тому в задоволенні її слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає, що витрати на складання позовної заяви, підготовка додатків до позову та його направлення до суду знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають до стягнення.

В силу ст.139 КАС України, за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Тернопільській областіна користь ОСОБА_1 слід стягнути понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн.

Керуючись ст.ст. 6-9,73,77,78,132,134,139,143, 242-246, 250, 286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати постанову серії БАД №218558 від 11 квітня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та провадження у справі закрити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в користьОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень тасудовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його

проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Бучацький районний суд Тернопільської області.

Дата складення повного тексту рішення 24 травня 2023 року.

Суддя: В. Б. Федорончук