Справа № 160/8878/23
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 травня 2023 року Справа № 160/8878/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши матеріали позовної заяви Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

27.04.2023 року Військова академія (м. Одеса) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Військової академії (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10, 65009, ) витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у розмірі 18 066 грн. 93 коп.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року, позовну заяву Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без руху, встановлено позивачу строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропущення; надати суду докази сплати судового збору у розмірі 2147,20 грн.

На виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року Військова академія (м. Одеса) надала до суду докази сплати судового збору та подала заяву про виконання вимог ухвали суду з обгрунтуванням причин пропуску строку звернення до суду.

В обґрунтування строків звернення до суду позивачем зазначено, що у відповідності до довідки розрахунку від 18.10.2019 року №1/55/3665 ОСОБА_1 згоден з розрахунком та взяв на себе зобов`язання добровільно відшкодувати витрати пов`язані з утриманням курсантів у ВВНЗ. Однак з 18.10.2019 року по теперішній час не здійснив жодних заходів щодо відшкодування заборгованості. У зв`язку з вищезазначеним військова академія здійснила заходи досудового порядку вирішення спору шляхом направлення 13.04.2023 року вимоги пропозиції від 13.04.2023 №26/1/13. Оскільки відповідач не здійснив жодних заходів що були запропоновані у вимозі пропозиції, його бездіяльність було кваліфіковано як відмову від добровільного відшкодування витрат. Також позивач посилається на постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020р. №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. №1236» №1423, якою було продовжено дію карантину (через COVID-19) до 30.04.2023 року.

Оцінюючи наведені обставини та причини пропуску строку звернення до суду зазначені позивачем у заяві, суд вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду та не визнає наведені причини пропуску строку поважними, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з розірванням контракту та відрахуванням відповідача з числа курсантів та виникненням у нього, на підставі укладеного договору, зобов`язання щодо відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з його утриманням у Військовій академії.

Відповідно до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних із утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статі 122 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд наголошує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників процесу та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

З аналізу позовної заяви, судом встановлено, що Наказом начальника Військової академії (по особовому складу) № 94-РС від 18.10.2019 року старшого солдата ОСОБА_1 , курсанта 492 навчальної групи першого навчального курсу факультету підготовки спеціалістів ракетно-артилерійського озброєння Військової академії (м. Одеса) спеціальності підготовки Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка спеціалізації Експлуатація та ремонт ракетно-артилерійського озброєння, 18 жовтня 2019 року відраховано з числа курсантів Військової академії (м. Одеса) через небажання продовжувати навчання.

Отже, підставою позову є Наказ начальника Військової академії (по особовому складу) № 94-РС від 18.10.2019 року.

Місячний строк з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних із утриманням у навчальному закладі обраховується з моменту її звільнення з публічної служби. В даному випадку, з 18.10.2019 року.

Позивач звернувся із даним позовом до суду лише 27.04.2023 року, тобто з пропуском строку визначеного частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд враховує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Щодо посилань позивача на здійснення ним заходів досудового порядку вирішення спору шляхом направлення 13.04.2023 року вимоги пропозиції від 13.04.2023 №26/1/13, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Виходячи з аналізу наведених норм та практики Верховного Суду (постанова від 26 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.002643), досудове врегулювання спору - це вчинення сукупності дій, за допомогою яких юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків.

Приписами пункту 4 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України можливість повернення позовної заяви у зв`язку з ненаданням доказів звернення до відповідача для досудового врегулювання спору обумовлена конкретними випадками, в яких закон визначає обов`язковість досудового врегулювання спорів.

Такі випадки, з огляду на викладене, повинні містити послідовність дій учасників спору та форму їх вираження (наприклад, звернення зі скаргою, вимогою чи в іншій формі) з метою досягнення угоди між сторонами.

Натомість положення частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не визначають варіантів конкретних дій навчального закладу з метою досудового врегулювання спору з курсантом. Так, положення цієї норми визначають обов`язок особи (курсанта) відшкодувати витрати, пов`язані з її утримання у вищому навчальному закладі. Водночас у разі невиконання курсантом цього обов`язку з власної волі навчальний заклад має право звернутися до суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості.

Відтак, приписами частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено правові підстави звернення до суду відповідного вищого навчального закладу, а не випадок обов`язкового досудового врегулювання спору.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі № 520/6589/19 та від 10.02.2021 року у справі № 380/5952/20.

Щодо доводів позивача на введення на усій території карантину та продовження усіх основних процесуальних строків, встановлених для учасників справи, як на підставу пропуску строку, то такі не приймаються судом до уваги, оскільки строк на подання позовної заяви закінчився у листопаді 2019 року, а Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким розділ VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3 щодо продовження процесуальних строків на строк дії карантину, набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено. Відтак, суд визнає причини пропущення строку звернення до суду з даним позовом неповажними.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України», право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2019 по справі №9901/82/19.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в порушення якої позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За наведених обставин, суд не знаходить підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви Військової академії (м. Одеса) про поновлення строку звернення до суду - відмовити.

Позовну заяву Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання - повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити особі, яка її подала, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська