Справа № 520/27153/21
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 р. Справа № 520/27153/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мороко А.С, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу № 520/27153/21 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області (вул. Леонова, буд. 4-А,м. Чугуїв, Харківська область,63503) про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, аа № 115307, винесену 15.07.2005 ВДВС Чугуївського міжрайонного управління юстиції у Харківській області, заборона № 82/2005 ЧДНК в частині накладення арешту на 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач вказала, що у 2021 році на підставі договору дарування набула право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Однак, під час спроби провести державну реєстрацію вказаного майна у приватну власність виявилось, що на вказане майно у 2005 році накладено арешт та заборону його відчуження згідно постанови аа № 115307 від 15.07.2005 року. З метою з`ясування обґрунтованості накладення вказаного арешту та усунення перешкод на вільне користування майном, ОСОБА_1 зверталась як до Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області, так і до інших суб`єктів владних повноважень. Однак, на вказані звернення позивачем було отримано однотипні відповіді, в яких зазначено, що виконавчий документ за номером 115307 в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутній, а тому зняти арешт з майна позивача не вбачається за можливе. Таким чином, єдиним можливим способом зняття арешту з нерухомого майна позивача у розумінні ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" є саме відповідні рішення суду, з огляду на що позивач звернулась до суду із даним позовом.

Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження по справі без виклику сторін в судове засідання, запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Крім того, витребувано у відповідача копію виконавчого провадження.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження та позовна заява з додатками надіслана відповідачу засобами поштового зв`язку та ним отримана 04.01.2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Проте, представником відповідача відзиву на позов у встановлений судом строк до канцелярії суду не надходило, причин поважності його неподання відповідачем не повідомлено. Крім того, витребуваних документів також не надано, причин неподання не зазначено.

Суд звертає увагу, що представником відповідача також не надано до суду клопотання про продовження строку подання до суду відзиву на позов та витребуваних додаткових документів по справі.

Згідно положень ч.4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч.6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Оскільки на території м. Харкова з 24.02.2022 ведуться активні бойові дії, суд ухвалює рішення по справі за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до змісту договору дарування 2/3 часток квартири від 09.08.2021 року (зареєстровано в реєстрі за № 1586) ОСОБА_1 прийняла у власність 2/3 часток квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаний договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 59728584 від 09.08.2021 року (а.с. 16).

З метою оформлення права власності на вказане нерухоме майно, ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Романчук А.М.

Однак, як вбачається з інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 11), ВДВС Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження аа № 115307 від 15.07.2005 року (заборона № 82/2005 ЧДНК) щодо невизначеного майна (всього майна за адресою АДРЕСА_2 .), яке знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Вказана постанова зареєстрована Чугуївською нотаріальною конторою 27.12.2010 року.

З метою з`ясування підстав накладення арешту та його зняття, позивач звернулась із заявою від 12.08.2021 року до Чугуївського відділу ДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Листом від 18.08.2021 року № 14.15-35/27366, ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчих проваджень встановити виконавче провадження, на підставі якого 15.07.2005 року накладено арешт аа № 115307- не виявляється можливим.

Враховуючи викладене, у Чугуївського відділу ДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відсутні законні підстави для скасування постанови державного виконавця про зняття (припинення) арешту нерухомого майна.

Також, заявника повідомлено, що згідно ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

07.09.2021 року ОСОБА_1 на адресу Міністерства юстиції України та начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) скеровано скаргу, в якій вказано на неправомірність накладення арешту на нерухоме майно за виконавчим листом аа № 115307 та неповідомлення власника майна про такі виконавчі дії. Заявника просила також надати копію постанови про накладення арешту на майно за виконавчим листом аа № 115307 від 15.07.2005 року.

Листом від 17.09.2021 року № 81350/М-28270/20.4.2 Міністерством юстиції України надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 07.09.2021 року, в якому поставлено до відома заявника, що її заяву направлено за належність та зобов`язано надати інформацію по зверненню до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України на електронну адресу куратора та поштою до 12.10.2021 року.

За результатом виконання доручення Міністерства юстиції України, Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листом від 11.10.2021 року № 35908/М-5123/04.4 повідомлено, що в Автоматизованій системі виконавчого провадження за номером аа 115307 (ПІБ стягувача ОСОБА_1 ) відсутній відповідний зареєстрований виконавчий документ.

Враховуючи викладене, у Чугуївського відділу ДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відсутні законні підстави для скасування постанови державного виконавця про зняття (припинення) арешту нерухомого майна.

Отже, станом на день подання позивачем даного позову інформація щодо вказаного провадження за номером аа 115307 (ПІБ стягувача ОСОБА_1 ) відсутня в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, однак арешт майна позивача та оголошення заборони на його відчуження, накладеного в рамках ВП за номером аа 115307 (ПІБ стягувача ОСОБА_1 ), наявний в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Позивач, вичерпавши весь доступний механізм захисту своїх прав на вільне володіння майном та з метою зняття арешту з належного їй нерухомого майна, звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається з інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 11), ВДВС Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження аа № 115307 від 15.07.2005 року (заборона № 82/2005 ЧДНК) щодо невизначеного майна (всього майна за адресою АДРЕСА_2 .), яке знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Статтею 50 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови), арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів існування на момент розгляду спору у суді незавершених виконавчих проваджень, у межах яких ОСОБА_1 виступає боржником та на майно якої накладено арешт, а тому підстави для продовження дії арешту майна ОСОБА_1 також відсутні.

Таким чином, жодних підстав для продовження дії арешту майна позивача також не має, доказів на спростування чого відповідачем також до суду не надано.

Окрім того, відповідно до п. 3.1. Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.05.2003 року № 388/7709 та який був чинний на момент прийняття спірної постанови про накладення арешту), до Єдиного реєстру обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій.

Згідно п. 3.3 Положення, відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Єдиного реєстру одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія.

За приписами п. 3.5 Положення, постанови державного виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. У разі тимчасової відсутності доступу до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (через перебої в електропостачанні, електрозв`язку тощо), як виняток, допускається виготовлення документів виконавчого провадження без використання Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень з подальшим обов`язковим внесенням таких документів до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень в день усунення причин, що перешкоджали доступу до нього.

За приписами п. 6.1. Положення, інформація з Єдиного реєстру про наявність виконавчих проваджень (у тому числі завершених) відносно боржників-юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців надається у вигляді скорочених витягів у паперовій або електронній формі на запити будь-яких фізичних та юридичних осіб.

В силу вимог п. 7.2. Положення, посадові особи органу ДВС несуть відповідальність за повноту та вірогідність інформації, яка вноситься до Єдиного реєстру.

Таким чином, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що державний виконавець обтяжений обов`язком щодо наповнення Єдиного реєстру інформацією про хід виконання виконавчого провадження шляхом внесення відповідних рішень у законодавчо встановлені терміни та у чітко регламентованому порядку з суровим дотриманням строків таких дій.

Натомість, як вбачається з листів Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та Чугуївського відділу ДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), виконавчий документ за номером 115307 взагалі відсутній в автоматизованій системі виконавчого провадженні, що, в свою чергу, унеможливлює дослідження як стадії виконання виконавчого провадження, так і, відповідно, правомірності подальшого існування накладення арешту на майно ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

Відповідно до пункту 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт.

У свою чергу, статтею 38 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" установлено, що у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України від 2 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), припинення виконавчого провадження у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що накладення арешту на майно позивача свідчить про вчинення державним виконавцем дій спрямованих на виконання виконавчого документу, а тому у разі завершення виконавчих проваджень державний виконавець зобов`язаний вчинити усі дії передбачені відповідними нормами Закону України "Про виконавче провадження", у тому числі зняти арешт, накладений на майно боржника.

Однак, всупереч вищезазначеним нормам права та вимог ухвали суду від 21.12.2021 року по справі № 520/27153/21, відповідачем не надано до суду як копій матеріалів виконавчого провадження за номером 115307, так і доказів знищення матеріалів виконавчого провадження (зокрема, у разі завершення виконавчого провадження), враховуючи значний проміжок часу з моменту накладення 15.07.2005 року арешту на майно ОСОБА_1 , що, наразі, перешкоджає позивачу у реалізації її конституційних прав на вільне володіння, користування та розпорядженням майном.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що строк зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву складає 3 роки, а оскаржувана постанова про накладення арешту на майно боржника № 115307 прийнята ще в 2005 році, доказів того, що відповідачем застосовано наслідки, встановлені статтею 38 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження", матеріали справи також не містять, що, в свою чергу, перешкоджає позивачу у реалізації її охоронюваних законом прав на вільне володіння, користування та розпорядження майном, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, аа № 115307, винесену 15.07.2005 ВДВС Чугуївського міжрайонного управління юстиції у Харківській області, заборона № 82/2005 ЧДНК в частині накладення арешту на 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Одночасно щодо способу захисту права, обраного позивачем, суд зазначає, що арешт на майно позивача накладено відповідачем в межах відкритого на той час виконавчого провадження, правомірність його застосування позивачем не оспорюється.

Таким чином, способом захисту права власника арештованого майна, є зняття арешту з майна та прийняття державним виконавцем відповідної постанови, при цьому право на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна не пов`язано з правомірністю такого арешту.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.04.2014 № К/800/18629/13.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, частиною четвертою статті 59 Закону України від 2 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження" встановлено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У свою чергу, частиною п`ятою статті 59 Закону України від 2 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження" встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, з огляду на те, що позивач наразі використала весь доступний їй перелік правових механізмів задля реалізації своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належної їй нерухомого майна, то суд приходить до висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Чугуївський відділ державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області вчинити дії щодо зняття арешту та заборону відчуження, який накладений згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження аа № 115307 від 15.07.2005 року (заборона № 82/2005 ЧДНК) щодо 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо дотримання позивачем строків звернення до суду із даним позовом у контексті розуміння ст. 287 КАС України, то суд приймає до уваги наступне.

Згідно з частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Водночас, суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №340/1019/19).

З огляду на зазначене, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача державним виконавцем про факт існування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, аа № 115307, винесену 15.07.2005 ВДВС Чугуївського міжрайонного управління юстиції у Харківській області, а ОСОБА_1 , як зазначила у своєму клопотанні від 22.08.2022 року, не має фахової юридичної освіти та не обізнана про особливості інституту дотримання строків під час оскарження рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця, враховуючи також те, що позивач перебуває на військовій службі (довідка ВЧ НОМЕР_1 від 04.08.2022 № 381), а відтак суд визнає поважними причини пропуску позивачем строків звернення до суду із даним позовом.

Відповідачем не надано до суду відзиву на позов разом із запереченнями щодо вказаних обставин.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб`єкти владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування доцільності перебування наразі нерухомого майна позивача під арештом на підставі постанови, яка відсутня в Автоматизованій системі виконавчого провадження.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо стягнення судового збору не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 2, 6-10, 13-14, 77, 139, 242-246, 257, 262, 271, 272, 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області (вул. Леонова, буд. 4-А,м. Чугуїв,Харківська область,63503) про скасування постанови - задовольнити.

Скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, аа № 115307, винесену 15.07.2005 ВДВС Чугуївського міжрайонного управління юстиції у Харківській області (заборона № 82/2005 ЧДНК) в частині накладення арешту на 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Чугуївський відділ державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Леонова, буд. 4-А,м. Чугуїв, Харківська область,63503, ) вчинити дії щодо зняття арешту та заборону відчуження, який накладений згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження аа № 115307 від 15.07.2005 року (заборона № 82/2005 ЧДНК) щодо 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Мороко