Справа № 520/5407/22
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 р. Справа № 520/5407/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2022, (головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В.) по справі № 520/5407/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" громадянину України ОСОБА_1 період роботи з 02.03.1984 року по 21.03.1984 року, з 21.03.1984 року по 04.02.1985 року, з 07.02.1985 року по 19.12.1988 року, з 20.12.1988 року по 10.10.1993 року та з 11.10.1993 року по 10.07.1996 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу громадянину України ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2004 року по 31.12.2007 року, що підтверджується довідкою пенсійного фонду Російської Федерації міста Бєлгорода від 13.01.2022 року за №КС-Б 5832/22 про що за вищевказаний період 01.08.2006 року по 31.12.2007 року на застраховану особу страхові внески сплачені.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.22 позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати його та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначав, що він 15.11.2021 звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, надавши необхідний пакет документів. Проте, 19.11.2021 отримав рішення №20 пенсійного органу у якому зазначено, що за наданими документами до його страхового стажу не зараховано період з 01.01.2004 по 31.12.2007 у зв`язку з відсутністю підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав - учасниць Співдружності незалежних держав, на території яких проводилась трудова діяльність. Вважав, що надана ним до пенсійного фонду довідка №КС-Б 5832/22 пенсійного фонду Російської Федерації міста Бєлгорода підтверджує сплату страхових внесків на застраховану особу, що не було взято до уваги пенсійним органом. Крім того, на його повторне звернення, 15.06.2022 отримано відповідь пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з не врахуванням записів у трудовій книжці щодо періодів його роботи з 01.03.1984 по 21.03.1984 з підстав нечитабельності наказів; з 21.03.1984 по 19.12.1988 з підстав нечитабельності печатки, потребування перекладу; з 20.12.1988 по 10.10.1993 з підстав не визнання республіки; з 11.10.1993 по 10.07.1996 - наказ на зарахування виданий пізніше. Вважав, що суд першої інстанції при винесені рішення безпідставно не прийняв його докази та проігнорував записи в трудовій книжці, внаслідок чого зробив хибний висновок про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.22 без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1960 року народження, 15.11.2021 та 08.06.2022 звертався до Управління через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України, а 22.06.2022 звернувся до Головного управління ПФУ в Харківській області з заявами про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності його заява від 15.11.2021 та додані документи розглядались ГУ ПФУ в Житомирській області.

За результатами розгляду заяви ГУ ПФУ в Житомирській області винесено рішення від 19.11.2021 року № 20, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії за віком та зазначено, що до пільгового стажу не зараховано періоди роботи з 01.01.2004 по 31.12.2007, оскільки зарахування до страхового стажу з січня 2004 року періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних держав та врахування заробітної плати за періоди роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних держав, необхідно здійснювати за умови підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав - учасниць Співдружності Незалежних держав, на території яких проводилася трудова діяльність. (а.с.13)

Заява ОСОБА_1 від 08.06.2022 та додані документи розглядались ГУ ПФУ в Сумській області за принципом екстериторіальності.

За результатами розгляду заяви ГУ ПФУ в Сумській області винесено рішення від 15.06.2022 року № 20, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії за віком у зв`язку з не врахуванням записів трудової книжки: з 02.03.1984 - 21.03.1984 (накази не читабельні); з 21.03.1984 - 19.12.1988 печатка нечитабельна, можливо потребує переклад; з 20.12.1988 - 10.10.1993 (республіка не визнана); з 11.10.1993 - 10.07.1996 (наказ на зарахування пізніше) (а.с.12).

Заява ОСОБА_1 від 22.06.2022 та додані документи розглядались ГУ ПФУ в Полтавській області за принципом екстериторіальності.

За результатами розгляду заяви ГУ ПФУ в Полтавській області винесено рішення від 28.06.2022 року № 20, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії за віком у зв`язку з не врахуванням періодів роботи з 02.03.1984 - 21.03.1984 (накази не читабельні, печатки на іноземній мові); з 21.03.1984 по 04.02.1985, з 07.02.1985 по 19.12.1988, з 20.12.1988 по 10.10.1993, з 11.10.1993 по 10.07.1996 (потребують уточнення, оскільки печатки на іноземній мові) (а.с.11).

Позивач, вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо відмови у призначені пенсії за віком, звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності факту порушення ГУ ПФУ в Харківській області прав та інтересів позивача у справі пенсійного забезпечення, та зазначив, що владний суб`єкт не вчиняв оскаржуваного управлінського волевиявлення відносно позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 44 Закону №1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Частиною п`ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

На виконання названих норм Закону №1058-IV Правлінням Пенсійного фонду затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1 в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до п. 4.1 розділу IV Порядку №22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію. Заяви про перерахунок пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

За правилами абз.2 п.4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до абз.2 п.4.3 Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Відповідно до пункту 4.7 цього Порядку Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач тричі звертався до ГУ ПФУ в Харківській області із заявами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Територіальними управліннями Пенсійного фонду України заяви позивача розглядалися за принципом екстериторіальності, за результатами розгляду яких ОСОБА_1 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.

Апелянт просить визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком протиправними, в той час як Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що ніяких рішень про відмову у призначенні пенсії за віком стосовно ОСОБА_1 , не приймало.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області будь-яких індивідуальних актів , які стосуються прав або інтересів позивача, позивачем їх також ні до суду першої, ні апеляційної інстанції, не надано.

Так, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Конституційний Суд України у рішенні 19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема, зазначив: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист своїх прав і свобод.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі №800/587/17.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі №522/3665/17 (провадження К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Колегія суддів зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачем заявлено позовні вимоги до ГУ ПФУ в Харківській області, як відповідача по справі. Проте, жодного управлінського волевиявлення ГУ ПФУ в Харківській області з приводу призначення пенсії позивачу за його зверненнями, як у формі рішення, так і у формі діяння (вчинку чи бездіяльності), матеріали справи не містять.

Надаючи оцінку таким висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Відповідно до ч.ч. 3-8 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

З аналізу викладеного слідує, що заміна відповідача належним відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.

Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права зокрема була висловлена Верховним Судом у постанові від 09.08.2022 у справі № 820/5381/17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до ГУ ПФУ в Харківській області. Рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії від 28.06.2022 № 20, 15.06.2022 № 20 та 19.11.2021 №20 приймали інші суб`єкти владних повноважень.

Проте, вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув уваги , що рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу прийняті іншими суб`єктами владних повноважень, а не відповідачем, не вчинив процесуальних дій щодо залучення до участі в справі або заміни належних відповідачів.

З урахуванням вимог процесуального кодексу, суд апеляційної інстанції не має повноважень для залучення належних відповідачів у справі. Проте, вказані обставини не позбавляють позивача реалізувати своє право звернення до суду до належних суб`єктів владних повноважень.

Отже, враховуючи, що судом не встановлено порушення прав позивача діями, рішеннями Головного управління ПФУ в Харківській області, колегія суддів погоджується із висновками суду щодо відмови в позові.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 по справі № 520/5407/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій