Справа № 159/1724/23
Суддя: Панасюк С. Л.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 159/1724/23
Провадження № 2-а/159/24/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 рокум.Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Панасюка С.Л.,

розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 просить поновити строк оскарження постанови.

Копію постанови ОСОБА_1 отримав 18.03.2023. Скарга надійшла до суду 03.04.2023. Дата штампу на конверті 30.03.2023.

ОСОБА_1 стверджує, що скарга подана через пошту 28.03.2023, однак, через те що скарга подана простим листом, він не може це довести.

В той же час, посилаючись на низку рішень Європейського суду з прав людини, спрямованих на забезпечення доступу до правосуддя, просить поновити строк оскарження постанови.

Строк оскарження слід поновити.

Суд вважає переконливими доводи позивача, якими він обґрунтовує поновлення строку оскарження постанови, зокрема такі:

«Так, подану позовну заяву було здано у відділення AT «Укрпошта» «28» березня 2023 року, проте направлення здійснювалось простим листом за відсутності трек-номера для відстеження, що позбавляє можливості позивача довести викладені обставини.

Враховуючи відсутність можливості підтвердження дотримання строків звернення до суду із позовною заявою про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, вважаємо за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі у всіх відмінках - Конвенція), кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від «16» грудня 1992 року по справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (заява № 39843/98).

У рішенні по справі «Белле проти Франції» від «04» грудня 1995 року (заява № 23805/94) ЄСПЛ зазначив, що ст.6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення ЄСПЛ від «28» березня 2006 року по справі «Мельник проти України»).

Крім того, з рішення ЄСПЛ від «27» червня 2000 року по справі «Іліан проти Туреччини» (заява № 22277/93) слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У рішенні від «17» січня 1970 року по справі «Delcourt v. Belgium» (заява № 2689/65) ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст.6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Водночас, у рішенні по справі «Белле проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що ч.1 ст.6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З огляду на викладені позиції ЄСПЛ щодо забезпечення реального, а не формального доступу до правосуддя та неприйнятності формального ставлення до передбачених законом вимог, важливо повторно вказати про те, що вперше позовна заява від «28» березня 2023 року була поданою в межах строку на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Проте, вказана позовна заява була направлена із використанням послуг поштового зв`язку, що надаються AT «Укрпошта» простим листом, що виключає наявність трек-номера для відстеження відправленого листа.

Таким чином, з огляду на підстави зазначені раніше, щодо дотримання строків подання позовної заяви ОСОБА_1 , має право на заявлення клопотання про поновлення строків на подання позовної заяви про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення та розгляд його справи у суді першої інстанції, з метою реалізації положень Конвенції та дотримання конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя.

У рішеннях ЄСПЛ від «28» жовтня 1998 року по справі «Осман проти Сполученого королівства» (заява № 23452/94) та від «19» червня 2001 року по справі «Креуз проти Польщі» (заява № 28249/95) ЄСПЛ роз`яснив, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У зв`язку із вказаним, прошу звернути увагу, що в цьому випадку позивач ОСОБА_1 , не допустив безпідставного зволікання з поданням позовної заяви, як першої так і повторної із клопотання про поновлення строку, при цьому пропуск строку на подання позовної заяви є незначним і розгляд справи судом першої інстанції не порушить принципу res judicata, прав свобод чи інтересів інших осіб, адже оскаржується постанова, якою ОСОБА_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності.»

ОСОБА_1 просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 18.03.2023, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП і накладено штраф в розмірі 340 грн.

Відповідач позов не визнав, вважає свої дії правомірними. Просить у позові відмовити.

Позов слід задовольнити.

Щодо позивача винесена постанова серії ЕАС № 6698903 від 18.03.2023, відповідно до якої на нього накладений за ч.1 ст.122 КУпАП штраф в розмірі 340 грн.

Згідно постанови серії ЕАС № 6698903 від 18.03.2023, позивач, 18.03.2023, о 15 год. 38 хв., в с. Кременець, на автодорозі 131 км., керував автомобілем марки «BMW 520D», номерний знак НОМЕР_1 , перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше ніж на 32 км/год., а саме, в населеному пункті Копачівка, рухався зі швидкістю 82 км/год., чим порушив п.12.4 ПДР України.

Згідно п.12.4 ПДР:

«12.4. «Швидкість руху»:

«у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»

У постанові, яка оскаржена, стверджується, що позивач рухався в населеному пункті Копачівка зі швидкістю 82 км/год.

Позивач це заперечує.

За такої ситуації відповідач, який притягнув відповідача до відповідальності, зобов`язаний надати докази перевищення швидкості руху.

Такі докази відповідачем не надані.

Зокрема, відсутні фото- і відеодокази порушення. Таким доказом не може бути просте твердження у постанові, що порушення відбулося на такому-то кілометрі, чи дані сайту про розміщення приладів вимірювання швидкості, на що покликається відповідач. Місце правопорушення має бути зафіксоване за допомогою фото і відео, зокрема з нагрудних камер поліцейських, має бути фото показників приладу, місця проведення вимірювання, автомобіля, швидкість якого вимірювалася, тощо.

Знищення відеозапису через сплив строків його збереження і неможливість, у зв`язку з цим, доведення правопорушення, є проблемою відповідача, а не позивача. В будь-якому випадку ніхто не примушував відповідача знищувати запис у цьому випадку.

Не маючи згаданих вище доказів, відповідач взявся доводити, що прилад, яким він вимірює швидкість, правильний. Позивач не ставив під сумнів належність приладу, він заперечує самі обставини правопорушення, зокрема стверджує, що в населеному пункті Копачівка з швидкістю 82 км/год. він не їхав.

В результаті, твердження відповідача про рух позивача з швидкістю 82 км/год. в населеному пункті Копачівка голослівне і не доведене нічим.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскаржувана постанова винесена без врахування та належної перевірки всіх обставин справи щодо наявності чи відсутності в діях позивача складу правопорушення, за яке законом передбачено адміністративну відповідальність, як і не наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про вчинення такого правопорушення.

Обов`язок доказування вини водія у вчиненні правопорушення у сфері дорожнього руху покладено на посадову особу, яка винесла постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав доказів в обґрунтування правомірності прийнятого ним рішення.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належним способом захисту порушених прав позивача є скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та закриття провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Постанову слід скасувати.

Керуючись ст.5, 6, 7, 8, 9, 19, 25, 77, 121, 194, 211, 241, 242, 245, 246, 250, 286 КАС України, на підставі ст. 245, 251, 280 КУпАП, суд,

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 строк оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення від 18.03.2023.

Скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії серії ЕАС № 6698903 від 18.03.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу і провадження у справі закрити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді сплаченого ним судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: С. Л. Панасюк