Справа № 161/7070/23
Суддя: Гринь О. М.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/7070/23
Провадження № 2-а/161/179/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Гриня О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

03 травня 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що в його діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки він припаркував свій автомобіль з дотриманням приписів п.15.10 «в» ПДР.

Просить суд скасувати постанову відповідача від 01 квітня 2023 року LMR 3202845, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Відповідач у письмовому відзиві позов заперечив. Вказав, що місце, в якому здійснив стоянку позивач, не є «краєм тротуару» в розумінні ПДР.

Частиною першою та другою статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Суд зауважує, що вказаний перелік порядків, за якими здійснюється судочинство в адміністративних справах, є вичерпним.

Оскільки вказана справа є незначної складності і для неї пріоритетним є швидке вирішення, суд розглянув її в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, які визначені у ст.ст. 268, 269, 271, 286 КАС України. В свою чергу вищенаведені положення КАС України не містять у собі заборони або обмежень на застосування правил, передбачених для спрощеного позовного провадження у ч.5 ст.262 КАС України, а саме щодо можливості розгляду справи без повідомлення сторін за наявними матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 квітня 2023 року старшим інспектором (інспектором з паркування) Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Каращуком Павлом Івановичем винесена постанова LMR 3202845, в якій зафіксовано, що 31 березня 2023 р. о 14:23:00 за адресою: м.Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького,15 особа, яка керувала автомобілем (водій) BMW 328I д.н.з НОМЕР_1 порушила правила стоянки, а саме: здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі, чим порушила п.15.10 «б» ПДР України та ч.1 ст.122 КУпАП. Фотозйомка (відеозапис) проводився спецзасобом марки SAMSUNG SMA307FN/DS. У зв`язку з вищенаведеним, на ОСОБА_1 , як власника автомобіля ) BMW 328I д.н.з НОМЕР_1 , накладене адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, у вигляді штрафу розміром 340,00 грн.

Надаючи правову оцінку спірній постанові по суті, суд зазначає наступне.

Як зазначено у п.15.10 ПДР, стоянка забороняється:

а) у місцях, де заборонена зупинка;

б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками);

в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м;

З наведеного слідує, що чинні ПДР, а саме п.15.10 «в» передбачають можливість стоянки легкового автомобіля на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м. Вказане є винятком із заборони, встановленої п.15.10 «б» ПДР.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року №749/447/17, в якій зроблений висновок стосовно правильного застосування п.15.10 «б» та «в».

Доводи відповідача про те, що висновок Верховного Суду зроблений у постанові від 06 червня 2018 року №749/447/17 за відмінних обставин у справі, а саме тому що у постанові зазначено про паркування автомобіля на краю тротуара, що пригялає до проїзної частини, є помилковими, оскільки подібних обставин або висновків у вказаній постанові Верховного Суду не наведено.

Посилання відповідача на правові позиції, які викладені в постанові апеляційного суду, суд відхиляє, адже за змістом ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі висновки не враховуються під час застосування норм права.

В даному випадку, як видно з наданої фотофіксації, автомобіль позивача був припаркований з дотриманням п.15.10 «в» ПДР, а саме на краю тротуару. Автомобіль є легковим. Вимірювання відстані для руху пішоходів працівником відповідача не здійснювалася і будь-яких причин чому відповідач не здійснював таких дій, останнім суду не повідомлено.

Доводи відповідача про те, що позивач припаркував свій автомобіль не на краю тротуару, є помилковими, адже відповідно до п.1.10 ПДР автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу. Цей термін включає також спеціально побудовані тимчасові дороги, крім довільно накатаних доріг (колій).

Детально стосовно цього приводу зроблений висновок у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року №686/13619/17, який вказав, що поняття вулиця (дорога) включає в себе як проїзну частину, так і тротуар, а самі межі вулиці (дороги) визначаються зовнішнім краєм тротуару, тобто, тим, що не прилягає до проїзної частини.

Трактування відповідачем поняття «зовнішній край тротуару», як такий, що прилягає саме до проїзної частини, повністю суперечить змісту п.1.10 ПДР та висновкам Верховного Суду, які наведені у постанові від 19 грудня 2019 року №686/13619/17.

З наданої фотофіксації видно, що автомобіль позивача був припаркований на зовнішньому краю тротуару, який примикає до будівлі, що обмежує вулицю за шириною, тобто, з дотриманням положень п.15.10 «в» ПДР.

Положення п.15.10 «в» ПДР не визначають на якому саме краю тротуару можлива стоянка автомобіля внутрішньому чи зовнішньому, а міркування відповідача з цього приводу посиланням на конкретні норми законодавства не підкріплені.

Крім того суд відхиляє доводи відповідача, що на тротуарі заборонений рух, а тому автомобіль можливо припаркувати лише на його зовнішньому краю, адже це спростовується правовою позицію Верховного Суду, яка викладена у пунктах 32-33 постанови від 07 листопада 2019 року № 524/9162/16-а, де зазначено, що очевидним і зрозумілим є те, що здійсненню стоянки легкового автомобіля у межах вимог пункту 15.10 «в» ПДР України, тобто на краю тротуару, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 метри, передує рух, пов`язаний із заїздом на таке місце, а після її закінчення рух, пов`язаний із виїздом автомобіля з такого місця стоянки. За таких обставин, рух автомобіля тротуаром, пов`язаний із заїздом/виїздом на місце стоянки у межах вимог пункту 15.10 «в» ПДР України, не може містити склад порушення пункту 11.13 вказаних Правил.

Позиція відповідача про нерелевантність вищенаведеної постанови Верховного Суду є також помилковою, адже в ній зроблені висновки, які повністю заперечують доводи відповідача про нібито цілковиту заборону руху по тротуару.

Отже, оскільки позивач припаркував свій легковий автомобіль на зовнішньому краю тротуару, що дозволено п.15.10 «в» ПДР, а відповідачем не вимірювалася відстань для руху пішоходів, в діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Додатково суд вважає за необхідним зауважити, що фактично відповідач заперечує позов поясненням з приводу того, чому, на його думку, позивач порушив п.15.10 «в» ПДР, який у даному випадку не був кваліфікований в оскаржуваному рішенні, адже відповідач кваліфікував порушення саме за п.15.10 «б» ПДР.

Якщо відповідач вважав, що позивач порушив пункт 15.10 «в» ПДР, бо припаркував свій автомобіль не на краю тротуару, то йому мав би кваліфікуватися саме цей пункт ПДР, і відповідна ч.3 ст.122 КУпАП, а не ч.1 ст.122 КУпАП, як зроблено в даному випадку.

Також у фабулі викладеного в оскаржуваній постанові правопорушення не зазначено про паркування не на краю тротуару, чи інші подібні висновки відповідача, які наведені у відзиві, що ще раз підкреслює суперечливість правової позиції відповідача.

Фактично позиція відповідача у даному випадку є контраверсійною, оскільки в основу оскаржуваного рішення покладений висновок про взагалі неможливість паркування автомобіля на тротуарах, крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками (п.15.10 «б» ПДР), що є невірним, про що наводив суд свої висновки вище, а заперечує відповідач позов доводами про те, що позивач порушила п.15.10 «в» ПДР, який в оскаржувану рішенні не кваліфікований, відповідна фабула правопорушення не розкрита стосовно цього пункту ПДР.

Суд підкреслює, що відповідач не може аргументувати свої заперечення на позов тими обставинами, які він не покладав в основу оскаржуваного рішення, а також не кваліфікував позивачу.

З наведених вище підстав, оскільки судом встановлений факт відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, суд дійшов висновку, що слід скасувати рішення суб`єкта владних повноважень, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

У зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 429,44 грн., який був сплачений при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.139, 286 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про скасування постанови задовольнити повністю.

Скасувати постанову Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради від 01 квітня 2023 року LMR 3202845, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, а саме у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 429,44 грн. (чотириста двадцять дев`ять гривень сорок чотири копійки).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачем у справі є Департамент муніципальної варти Луцької міської ради, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 17, .

Повне судове рішення складено та підписано 23 травня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області О.М. Гринь