Справа № 140/2904/23
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року ЛуцькСправа № 140/2904/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у лютому 2023 року через додаток «Дія» позивачу стало відомо про відкрите відносно нього виконавче провадження № 60489138 з примусового виконання вимоги про сплату боргу № Ф-3742-55-У, виданої 30.09.2019 Головним управлінням ДФС у Волинській області (далі ГУ ДФС у Волинській області). Вказаних документів позивач не отримував та ознайомився з ними 20.02.2023 в органі державної виконавчої служби.

Позивач вважає протиправною вказану вимогу з огляду на те, що хоча з 17.12.2013 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі ФОП) та офіційна державна реєстрація припинення підприємницької діяльності відбулася 04.02.2021, проте, починаючи з 2014 року фактично не отримував ніяких доходів, оскільки будь-якої діяльності не здійснював, що підтверджується відсутністю індивідуальних відомостей про особу у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім того, вважає, що при винесенні оскаржуваної вимоги відповідач порушив процедуру, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки) відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI), Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі Інструкція № 449), зокрема, вимогу було сформовано поза межами законодавчо визначених строків.

Позивач просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 30.09.2019 № Ф-3742-55-У про стягнення заборгованості у розмірі 18276,72 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 поновлено ОСОБА_1 пропущений з поважних причин строк звернення до суду з цим позовом, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 24).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а. с. 27-31) представник відповідача Сахарчук А.А. позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні. Зазначив, що позивач припинив підприємницьку діяльність лише 04.02.2021 за власним рішенням, проте, по цей час не виконав вимоги законодавства в частині закриття підприємницької діяльності в ДПС, не подав заяви про припинення такої діяльності та звіту про відсутність діяльності з 2017 року, а згідно з даними ДПС позивач з 2017 року по 2022 рік жодного разу єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок, ЄСВ) не сплачував. Станом на 31.12.2022 згідно з даними інформаційної системи «Податковий блок» за ФОП ОСОБА_1 обліковується заборгованість з ЄСВ в сумі 37788,74 грн (період нарахувань 2017-2021 рр.).

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач з 17.12.2013 по 04.02.2021 був зареєстрований як ФОП, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 5-6).

30.09.2019 ГУ ДПС у Волинській області сформовано вимогу № Ф-3742-5У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 18276,72 грн (а. с. 9).

Крім того, судом встановлено, що станом на 31.12.2022 в інтегрованій картці платника відображена заборгованість позивача ОСОБА_1 зі сплати ЄСВ у загальному розмірі 37788,74 грн (а. с. 33-37), а з відзиву на позовну заяву вбачається, що нарахування ЄСВ відбулося за кодом бюджетної класифікації 7104000, період нарахування 2017-2021рр.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Спірні правовідносини врегульовані нормами (далі ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3, 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI передбачено, що у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками ЄСВ є, зокрема, ФОП. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Так, мінімальна заробітна плата у 2017 році відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року № 1801 -VIII з 01.01.2017 року становила 3200,00 грн; у 2018 році 3723,00 грн згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року № 2246-VIII; у 2019 році 4173,00 грн, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року № 2629-VIII.

Враховуючи вищезазначене, мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн на місяць (3 200,00 грн х 22 %, де 3 200,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн на місяць (3723,00 грн х 22%, де 3 723,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018); мінімальний страховий внесок у 2019 році становив 918,06 грн на місяць (4173,00 грн х 22%, де 4 173,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2019 року).

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 (справа № 160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 (справа № 440/2149/19), від 23.01.2020 (справа № 480/4656/18), від 03.04.2020 (справа № 140/642/19).

Водночас, позивач був зареєстрований як ФОП у період з 17.12.2013 по 04.02.2021 (а. с. 5-6). При цьому, доказів перебування позивача ОСОБА_1 у трудових відносинах протягом вказаного періоду суду не надано. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач у 2017-2019 рр. (тобто, за період, протягом якого нараховано ЄСВ згідно з оскаржуваною вимогою) відносився до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного внеску відповідно до частини четвертої статті четвертої Закону № 2464-VI, та суд звертає увагу, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ № 498175 (а. с. 11), посвідчення серії НОМЕР_1 (а. с. 10) позивачу встановлено другу групу інвалідності лише з 14.06.2021, тобто після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що він з 2014 року підприємницьку діяльність не здійснював та не отримував прибутку від такої діяльності, що підтверджується довідкою про відсутність індивідуальних відомостей про особу у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а. с. 7), та не мав обов`язку щодо нарахування та сплати ЄСВ, оскільки запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено лише 04.02.2021, а позивач у 2017-2019 рр. (тобто, за період, протягом якого нараховано ЄСВ згідно з оскаржуваною вимогою) як ФОП повинен був забезпечити сплату єдиного внеску не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

За приписами пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної вимоги) органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки за обліковими даними ІТС за позивачем обліковувалася заборгованість зі сплати ЄСВ, відтак, відповідно до приписів статті 25 Закону № 2464-VI, розділу VI Інструкції № 449 відповідач правомірно сформував та надіслав позивачу оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки), у зв`язку із чим суд відхиляє доводи позивача про те, що вимогу було сформовано по за межами законодавчо визначених строків.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що оскільки на позивача, як на суб`єкта підприємницької діяльності, було покладено обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі не нижче мінімального, а позивачем не було забезпечено виконання такого обов`язку, тому відповідач правомірно сформував та надіслав позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 № Ф-3742-55-У, оскаржувана у цій справі вимога винесена з дотриманням вимог Закону № 2464-VI, Інструкції № 449, є правомірною та такою, що прийнята відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, доводи позивача про незаконність вказаної вимоги, порушення строків її формування не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, належить відмовити.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку у спосіб подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх