Справа № 240/3395/23
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Житомир справа № 240/3395/23

категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Житомирський обласний військовий комісаріат, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач ) із позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України про відмову у призначенні та наданні різниці йому грошової допомоги та встановити право на її отримання;

- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати, на основі рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022, різниці одноразової йому грошової допомоги, як інваліду війни І групи, яка настала внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до ст. 16.3 Закону України «Про соціальний і правовий за хист військовослужбовців і членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Аргументуючи заявлені до Міністерства оборони України (далі - відповідач) позовні вимоги вказав, що 23.01.2017 під час первинного огляду органами МСЕК визнано його особою з інвалідністю ІІ групи, внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням військової служби, з 15.03.2017 під час повторного огляду органами МСЕК, визнано його особою з інвалідністю ІІ групи, внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини. На виконання вимог судових рішень отримав одноразову грошову допомогу в розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму доходів громадян для працездатних осіб у сумі 320 тис. грн. З 09.08.2021 після повторного огляду особою з інвалідністю І групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини отримав вищу групу інвалідності, у зв`язку із чим звернувся через Баранівський РВК до Міністерства оборони України із заявою про виплату різниці одноразової грошової допомоги між 400-200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, однак у відповідь отримав відмову, мотивовану зміною інвалідності у понад дворічний термін після первинного встановлення.

Не погоджуючись із такими діями відповідача позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Ухвалою суду від 13.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

22.03.2023 до суду надійшли пояснення від представника Житомирського обласного військового комісаріату (далі - третя особа, ЖОВК), в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Наголосив, що оскільки позивачу встановлена 1 група інвалідності понад дворічний термін з часу первинного встановлення інвалідності, підстави для виплати одноразової грошової допомоги відсутні.

05.04.2023 представником Міністерства оборони України (далі - відповідач) електронною поштою надіслано на адресу суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, враховуючи, що Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 регламентує чіткий алгоритм та послідовність дій щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, який ініціюється заявою військовослужбовця про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності (пункт 11 Порядку № 975) та завершується рішенням Міноборони про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги (п. 13 Порядку № 975). При цьому, Порядком не передбачено обов`язку Міноборони за зверненням громадян переглядати повторно рішення про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, а тому вважає, що спірні правовідносини виникли та завершились 21 жовтня 2021 року, тобто до моменту прийняття рішення Конституційного Суду України - 06 квітня 2022 року.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вказує наступне.

Встановлено, що позивач являється пенсіонером Міністерства оборони України.

Під час первинного огляду (23.01.2017) органами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захво рювання, пов`язаного із проходженням військової служби, про що свідчить довідка МСЕК серія 12 ААА №782102 від 23.01.2017.

Під час повторного огляду (15.03.2017) ор ганами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою МСЕК серія 12 ААА № 782546 від 15.03.2017.

За змістом позовної заяви відслідковується, що позивачу на виконання рішення суду призначено та виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого зако ном для працездатних осіб у розмірі 320 000 грн.

У подальшому, з 09.08.2021 позивача визнано особою з інвалідністю І групи внаслідок за хворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, про що свідчить довідка МСЕК серія 12ААВ №588216 від 09.08.2021, яка міститься в матеріалах справи.

17 серпня 2021 року позивач звернувся із заявою щодо розгляду питання про призначення та випла ту йому різниці (між 400 - 200-кратного прожитково го мінімуму) одноразової грошової допомоги відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сі мей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встанов лення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 через Баранівський РВК до Міні стерства оборони України.

За результатами розгляду поданих позивачем документів, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення від 21.10.2021 №157, оформлене протоколом засідання комісії. Відповідно до п.18 вказаного рішення позивачу відмовлено у призначені одноразової грошової допомоги з тих підстав, що згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975) зміна групи інвалідності відбулася у понад дворічний термін після первинного її встановлення.

Після прийняття Конституційним Судом рішенням у справі № 3-192/2020/465/2 від 06.04.2022 позивачем направлено на адресу Міністерства оборони України повторну заяву від 02.08.2022 та документи для розгляду питання про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності.

У відповідь на подану заяву позивач отримав лист № 423/33 огд від 04.07.2022 яким повідомлено про повернення документів без реалізації оскільки нових обставин в пакеті документів, які надійшли від позивача не виявлено, а тому підстави для їх подання до комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум відсутні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2011-XII) відповідно до положень статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями ст.1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV (далі - Закон № 2961-IV) визначено, що інвалідність це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) передбачено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

За змістом ч. 1 ст. 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (пункт 4 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII).

У випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам (частина 2 статті 16-3 Закону №2011-XII).

Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.

За правилами частини 4 статті 16-3 Закону №2011-XII якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами (частина 6 статті 16-3 Закону №2011-XII).

Отже, підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі-військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначено Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок №975), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У пункту 3 Порядку №975 закріплено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової у разі встановлення інвалідності допомоги є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності; у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Положеннями пункту 6 Порядку №975 встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.

За змістом п.8 Порядку №975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.006957 вказав, що оцінка причин ушкодження здоров`я особи, ступеня такого ушкодження та його наслідків, здійснюється тільки компетентним органом, а саме медико-соціальною експертною комісією, яка, за наслідками такої оцінки, уповноважена визначити ступінь ушкодження здоров`я військовослужбовця (шляхом встановлення відповідного відсотка втрати працездатності або встановлення відповідної групи інвалідності).

У цій справі суд касаційної інстанції вказав, що передбачені частиною 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року, а зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).

Разом з тим, Верховний суд у вищевказаній справі дійшов висновку, що дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.

В подальшому вказані висновки підтримані Верховним Судом у постановах від 31 березня 2021 року (справа №440/1491/20), від 30 березня 2021 року (справа №817/1599/18).

Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2017, частину четверту статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється", тобто конкретизовано правову норму, яка міститься в абзаці першому.

У ході судового розгляду справи встановлено, що позивачу вперше встановлено інвалідність 2 групи з 23.01.2017 та з 15.03.2017 (змінені причини встановлення групи інвалідності), а 1 група інвалідності позивачу встановлена з 09.08.2021.

Позивач отримав одноразову грошову допомогу у розмірі 320 000 грн внаслідок встановлення 2 групи інвалідності.

Таким чином, між вказаними подіями (зміни групи інвалідності) минуло понад два роки, а тому позивачу відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Звертаючись повторно із заявою про призначення та виплати різниці одноразової допомоги, у зв`язку із зміною групи інвалідності позивач посилався на рішення Конституційного Суду від 06.04.2022 №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020(465/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII.

Варто зауважити, що у вказаному рішенні Конституційний Суд дійшов висновку щодо невиправдання законодавчого обмеження часовими рамками (строком у два роки) настання причино-наслідкового зв`язку між пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим особою під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, та динамікою стану здоров`я.

Однак, у пункті 2 резолютивної частини рішення №1-р(II)/2022 визначено, що пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а відтак суд дійшов висновку, що не вправі застосовувати вказане рішення Конституційного Суду до правовідносин, які виникли до його прийняття (09.08.2021 дата зміни групи інвалідності).

З огляду на викладен, суд відхиляє доводи позивача з приводу необхідності врахування рішення Конституційного Суду до спірних правовідносин.

На момент виникнення спірних правовідносин (призначення 1 групи інвалідності), строки реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено чітко та регламентовано, а тому, суд вважає, що позивач не має права на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив у перегляді питання про призначення та виплату різниці одноразової грошової допомоги (у зв`язку із зміною групи інвалідності) з підстав частини 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин (09.08.2021 - дата зміни групи інвалідності).

Приймаючи рішення у даній справі, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У контексті викладеного суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність вчинених дій, з огляду на що позов необґрунтований, а тому суд відмовляє у його задоволенні.

З огляду на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м.Київ 168, 03168. ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Житомирський обласний військовий комісаріат (вул.Сергія Параджанова, 4, м.Житомир, ), про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 22 травня 2023 р.