Справа № 202/4863/23
Суддя: Ісаєва Д. А.
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/4863/23
Провадження № 2-а/202/32/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2023 року м. Дніпро

Суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Ісаєва Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Разнатовської А.Д.,

представника позивача - Довженка О.В.,

представника відповідача - Рахматова В.М.,

розглянув в судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,-

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 13 січня 2023 року відносно ОСОБА_1 головним спеціалістом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Оленою Бойкобуло прийнято рішення №1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 11.02.2023 року. Крім того, у вказаному рішенні зазначено, що Позивач є громадянином Російської Федерації.

Проте, Позивач вважає протиправним вказане вище рішення та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з наступними обставинами.

Так, у 1997 році Позивач зустрівся з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою з того ж 1997 року вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб за законом вони не мають змоги у зв`язку з тим, що органи РАЦС України вимагають від Позивача довідку про відсутність укладеного шлюбу на території РФ, куди він не виїжджає.

З метою отримання вказаної вище довідки Позивач 23.01.1998 року видав нотаріально посвідчену довіреність на громадянина РФ ОСОБА_3 .

Втім, представнику отримати зазначену довідку не виявилось можливим, а сам Позивач не виїжджав до РФ, у зв`язку з чим вони не змогли узаконити із Третьою особою свої сімейні відносини.

Факт проживання з Третьою особою підтверджується численними світлинами, які додаються до даного позову в якості доказів на DVD-диску, медичними документами Позивача, а також цей факт підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, складеним відносно Третьої особи, та винесеною відносно неї ж постановою про накладання адміністративного стягнення, якими її притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона не вжила заходів до забезпечення своєчасної реєстрації Позивача

До того ж слід додати, що ще наприкінці 90-х років Позивач вирішив припинити громадянство РФ і набути громадянство України, оскільки повертатися у РФ він не збирався, бо відчував свою духовну спорідненість з Україною, тим більше, що саме тут він створив міцні сімейні відносини з Третьою особою, з якою вирішив прожити усе своє життя. Крім того, за лінією своїй матері він є саме українцем, а сім`я його матері опинилась у РФ через сталінські репресії й примусове переселення українців на території Російської СРСР. Тобто, Позивач має відношення до України навіть за кровним спорідненням.

У зв`язку з зазначеним, наприкінці 2005 року Позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України і рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2006 року у справі № 2о-57/06, яке набрало законної сили 14.04.2006 року, було встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з жовтня 1997 року.

Таким чином, встановленим є факт перебування Позивача на території України з жовтня 1997 року.

Втім, навіть вказане вище рішення суду не допомогло Позивачу та його родині, оскільки вони стикнулися з бюрократичними труднощами, у зв`язку з якими Позивач не зміг легалізувати своє знаходження в Україні.

26.04.2018 року Позивачем було вкотре вчинено спробу припинити громадянство РФ для набуття громадянства України для чого він звернувся до Генерального консульства РФ у м. Харкові Україна, де спершу було оформлено запит про перевірку наявності/відсутності громадянства РФ.

Проте, закінчити вказану процедуру Позивач не зміг, оскільки у 2018 році у нього викрали сумку, в якій були й всі його документи. Саме тому Позивач був документований паспортом громадянина РФ 51№ НОМЕР_1 (тип Р), виданим консульством РФ у м. Харкові Україна 22.03.2019 року, з вимогою виїхати до РФ.

Позивач так й вчинив та після отримання паспорту виїхав до РФ з метою припинити нарешті там своє громадянство для набуття громадянства України. Проте, державні органи РФ стали чинити бюрократичний спротив припиненню громадянства РФ Позивачем, а оскільки останній не має у РФ родичів, бо він є сиротою з дитинства, а крім того він там сильно захворів, не маючи коштів та людей, які б про нього там подбали, він був вимушений повернутись до України.

Далі стався карантин через коронавірусну хворобу (COVID-19), а згодом стався загальновідомий факт, а саме, що РФ розпочала проти України повномасштабну війну.

З усього вищевказаного випливає, що останні 26 (двадцять шість) років свого життя Позивач прожив на території України та увесь цей час він намагався припинити своє громадянство РФ та набути громадянство України.

А після того, як РФ розпочала проти України повномасштабну війну, Позивач взагалі не хоче повертатися до РФ, оскільки така політика й поведінка громадян РФ йому чужа, тим паче, що тепер його життю та здоров`ю там загрожує небезпека, адже він багато років прожив в Україні, намагається весь цей час набути громадянства України та не відчуває ненависті до українців, а навпаки за стільки років вважає себе вже українцем. Зокрема, Позивач знає українську мову, розмовляє нею, знає та шанує українські традиції тощо.

Саме тому, враховуючи, що у м. Новомосковську йому не змогли допомогти, він 13.01.2023 року звернувся до Відповідача за консультацією щодо оформлення документів на право проживання в Україні.

Проте, Відповідачем того ж дня, замість допомоги нашому фактично співвітчизнику, одразу складено відносно нього та Третьої особи протоколи про адміністративне правопорушення, винесено постанови про накладання адміністративного стягнення та прийнято оскаржене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 11.02.2023 року.

З урахуванням вищезазначених обставин, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення № 1 Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області (код підрозділу 1213) від 13.01.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни - громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 11.02.2023 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито позовне провадження.

28.04.2023 року у судовому засіданні представник відповідача надав відзив, в якому представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 13.01.2023 року прийняте з урахуванням та дотриманням всіх норм чинного законодавства на підставі діючого законодавства України, та відповідно, підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив задовльнити.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у його задоволенні.

Третя особа у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити.

Вислухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані в ній сторонами докази на обґрунтування та спростування заявлених позовних вимог,судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Російської Федерації.

У жовтні 1997 року Позивач переїхав на постійне місце проживання до України, цього ж року Позивач зустрівся з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою з того ж 1997 року вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб за законом вони не мають змоги у зв`язку з тим, що органи РАЦС України вимагають від Позивача довідку про відсутність укладеного шлюбу на території РФ, куди він не виїжджає.

Наприкінці 90-х років Позивач вирішив припинити громадянство РФ і набути громадянство України.

З метою отримання вказаної вище довідки Позивач 23.01.1998 року видав нотаріально посвідчену довіреність на громадянина РФ ОСОБА_3 .

Втім, представнику отримати зазначену довідку не виявилось можливим, а сам Позивач не виїжджав до РФ.

У зв`язку з зазначеним, наприкінці 2005 року Позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України і рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2006 року у справі № 2о-57/06, яке набрало законної сили 14.04.2006 року, було встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з жовтня 1997 року.

26.04.2018 року Позивачем було вкотре вчинено спробу припинити громадянство РФ для набуття громадянства України для чого він звернувся до Генерального консульства РФ у м. Харкові Україна, де спершу було оформлено запит про перевірку наявності/відсутності громадянства РФ, проте, закінчити вказану процедуру Позивач не зміг.

В 2019 році Позивач виїхав до РФ з метою припинити своє громадянство РФ та набуття громадянства України. Проте зробити це так і не зміг, у зв`язку з чим був вимушений повернутися до України.

13.01.2023 року Позивач звернувся до Відповідача з метою оформлення документів на право проживання в Україні.

13.01.2023 року відносно ОСОБА_1 головним спеціалістом Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Оленою Бойко було прийнято рішення № 1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 11.02.2023 року.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

У відповідності до ч.16 ст.4, ч.3 ст.9 Закону №3773- VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку, заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.

Згідно з ст.1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації (діючої на момент прийняття спірного рішення), громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України (частина третя статті 26 Закону №3773-VI). Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (частина четверта статті 26 Закону №3773-VI). Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону №3773-VI).

За приписами статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Вказані положення Закону №3773-VI кореспондуються з положеннями Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 р. за № 806/21119 (далі Інструкція).

Пункт 5 Розділу І Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

- затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Пунктом 6 Розділу І Інструкції передбачено, що примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

В даному випадку, судом встановлено, що позивач востаннє здійснив в`їзд на територію України 21.07.2019 року через КПП "Гоптівка", та з того часу з України не виїжджав, чим порушив вимоги ст. 4, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, суд враховує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, посвідками на тимчасове або постійне проживання не документувався, зареєстрованого шлюбу з громадянкою України не має.

Суд зазначає, що в першу чергу особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Крім того, матеріали даної справи не містять та позивачем не наведено доказів, що останній підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З доводів позивача слідує, що останній вважає неможливим повернення до країни походження (російської федерації) з огляду небезпечність перетину кордону з Російською Федерацією внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, або ж може стати наслідком залучення його до участі у бойових діях на боці Росії, яку він вважає країною-агресором.

Водночас, суд звертає увагу на те, що спірним рішенням про примусове повернення позивачу надано варіативність дій з метою залишення території України, зокрема виїхати або до країни походження (російської федерації), або до третьої країни.

Позивач не вказує про наявність об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали його виїзд з території України до третьої країни.

При цьому судом встановлено, що на час прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення позивачка не має документів на право проживання в Україні.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що посадові особи Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення від 13.01.2023 року відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того суд зауважує, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після виконання необхідних вимог щодо законності перебування в Україні, вона матиме змогу повернутися до своєї сім`ї.

Керуючись ст. ст. 243-246, 271, 288 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.А. Ісаєва