Справа № 640/23420/19
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 травня 2023 року

м. Київ

справа №640/23420/19

адміністративне провадження №Зв/990/29/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді - доповідача - Данилевич Н.А.

суддів: Шевцової Н.В., Мацедонської В.Е.

за участю:

секретаря судового засідання - Зайчишиної Т.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів - Омальченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії щодо поновлення на посаді,

у с т а н о в и в:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У грудні 2019 року ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора ( далі - Офіс Генерального прокурора, відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1227ц від 28 жовтня 2019 року;

- поновити її на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора);

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 жовтня 2019 року по день ухвалення рішення суду.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року, адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №1227ц від 28 жовтня 2019 року, яким позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII ( далі - Закон № 1697-VII) з 29 жовтня 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 30 жовтня 2019 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 жовтня 2019 року по 28 квітня 2021 року у розмірі 736 080,16 грн, без урахування обов`язкових відрахувань.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 41110,86 грн допущено до негайного виконання.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2022 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалено нову постанову про відмову у позові.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, Верховний Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не подала заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію відповідно до вимог законодавства, а тому її обґрунтовано звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд зазначив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності нормативної підстави для звільнення позивача з посади, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII, оскільки ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймала посаду, станом на час її звільнення з посади, не проводилося.

Зауважив, що звільнення на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VII є нормативною підставою, а фактологічною - неподання позивачем заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір, у зв`язку із цим пройти атестацію.

Юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, є наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, а не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів.

ІІ. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

30 березня 2023 року засобами поштового зв`язку надіслана заява ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , заявник) про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19, яка надійшла до Верховного Суду 03 квітня 2023 року.

Вказана заява мотивована тим, що рішенням Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (справа №3-5/2022(9/22)) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".

На думку заявника, прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення у справі №3-5/2022(9/22) щодо неконституційності п.6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, який унормовує відносини з попередження прокурорів про можливе майбутнє звільнення з посади, та який було застосовано судом касаційної інстанції при прийнятті постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , є підставою для скасування цього судового рішення за виключними обставинами.

У вказаній заяві заявник зазначила, що, на її думку, рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (справа №3-5/2022(9/22)) має ретроспективну дію, оскільки правовідносини звільнених прокурорів з Офісом Генерального прокурора продовжуються, з огляду на їх очікування рішення Конституційного Суду у справі №1-4/2020(116/20), а також наявність конституційних скарг звільнених прокурорів до Конституційного Суду.

Зауважила, що оскільки постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог, практичної реалізації (виконання) цього рішення щодо захисту її прав, свобод та інтересів не відбулося.

Посилалася на висновки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 20.02.2020 у справі № 808/1628/18 щодо можливості перегляду судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позову, за виключними обставинами на підставі п.1 ч.5 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) в усіх випадках.

06 квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19.

21 квітня 2023 року на адресу суду касаційної інстанції від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на заяву про перегляд судового рішення з виключними обставинами, в якому представник Офісу Генерального прокурора просив відмовити у задоволенні заяви позивача про перегляд постанови Касаційного адміністративного суду від 11 липня 2022 року, та залишити її в силі.

24 квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду.

Надаючи правову оцінку заяві ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19, Суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 361 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

За приписами п.1 ч.5 ст. 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною 6 ст. 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

За приписами ч.1, 2 ст. 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині 1 цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 , заявник просить переглянути постанову Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19, у зв`язку з тим, що рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 визнано неконституційним п. 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX.

Суд зазначає, що постановою Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19, яку заявник просить переглянути, у зв`язку з виключними обставинами, скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2021. Прийнято у справі нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Тобто, постанова Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернулася ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно воно не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 21.12.2022 у справі №140/2217/19 та постанові від 19.02.2021 у справі №808/1628/18.

Посилання заявника на висновки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 20.02.2020 у справі №808/1628/18, Суд відхиляє, оскільки вказаною ухвалою лише передано справу №808/1628/18 на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, тоді як кінцевим судовим рішення у вказаній справі є постанова від 19.02.2021, висновки з якої застосовано Судом при розгляді цієї заяви.

Також Суд зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Тобто, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Як наслідок, Суд зазначає, що Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023, яким п. 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, визнано неконституційним, втрачає чинність з дня його ухвалення Конституційним Судом.

Встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а.

Суд вважає помилковими доводи скаржника про те, що рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (справа №3-5/2022(9/22)) має ретроспективну дію, оскільки правовідносини звільнених прокурорів з Офісом Генерального прокурора продовжуються, та зазначає, що дія рішення Конституційного Суду України поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення, і обставини щодо масового очікування прокурорів на рішення Конституційного Суду у справі №1-4/2020(116/20) та наявності конституційних скарг звільнених прокурорів до Конституційного Суду, жодним чином не змінюють порядок його дії.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а.

Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За ч. 1 ст. 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

З огляду на викладене, Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19, необхідно відмовити.

Керуючись статтями 361, 368, 369 КАС України Суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19 за виключними обставинами.

Постанову Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №640/23420/19 залишити в силі.

Повний текст ухвали складено 24 травня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.Е. Мацедонська

Н.В. Шевцова