Справа № 480/1234/23
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2023 року Справа № 480/1234/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/1234/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, і просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті (код юридичної особи 39816845), що виявилась у невиданні наказу про надання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч.4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»;
- зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті (код юридичної особи 39816845) видати наказ про надання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач мав у обов`язковому порядку надати позивачу відпустку, у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у її заяві, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Звертає увагу суду на те, що хоча така вимога не закріплена вказаним Законом, проте позивачем було надано відповідачу до заяви про надання відпустки копію виду на тимчасове проживання у Федеративній Республіці Німеччина, виданого позивачу.
Ухвалою суду від 17.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою суду від 20.03.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника Державної служби України з безпеки на транспорті про розгляд справи № 480/1234/23 за правилами загального позовного провадження.
У відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує на те, що працівник який просить надати відпустку на підставі частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», має підтвердити факт перебування за кордоном шляхом надання підтверджуючих документів. У зв`язку із поверненням на доопрацювання проекту наказу про надання відпустки позивачеві, 30.11.2022 засобами телекомунікаційного зв`язку ОСОБА_1 було поінформовано про необхідність офіційного перекладу поданих документів, з огляду на неможливість самостійного встановлення роботодавцем їх дійсного змісту. Проте надані позивачем фотографії документів на іноземній мові не дали змоги ідентифікувати в повній мірі документи, що встановлюють факт перебування її за кордоном України, а тому вищезазначені обставини унеможливили видання відповідного наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати як працівнику, який виїхав за межі України.
Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, не погоджується та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, зауважує, що зобов`язання роботодавця надати відпустку з дати, про яку просила позивач, здатне забезпечити ефективний захист її порушених прав, оскільки саме з 30.11.2022 позивач мала перебувати у відпустці без збереження заробітної плати, проте через протиправну бездіяльність відповідача таке її право було порушене. Відтак, вважає заявлений спосіб захисту порушеного права належним та ефективним, вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 витребувано у Державної служби України з безпеки на транспорті належним чином засвідчені копії: проекту наказу, який був повернутий з узгодження 30.11.2022 з відповідною резолюцією; заяви позивача від 21.11.2022 про надання відпустки із доданими до неї документами, з вхідним номером реєстрації в Державній службі України з безпеки на транспорті та відповідною резолюцією.
На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, 16.05.2023 відповідачем надані суду відповідні документи.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , з 07.12.2020 проходить публічну службу у Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді провідного спеціаліста відділу роботи з персоналом територіальних органів Департаменту роботи з персоналом (а.с.64).
У період з з березня 2022 року і до 29.11.2022 позивач перебувала у різних видах відпусток (а.с.79-98).
21.11.2022 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання їй з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с.10). Крім того, до заяви про надання відпустки позивачем було надано копію виду на тимчасове проживання у Федеративній Республіці Німеччина, виданого позивачу на підтвердження наявності певного правового статусу (а.с.11).
У період з 21.11.2022 по 30.11.2022 відповідач не видав наказу про надання відпустки, та не повідомив, позивача про будь-яке прийняте рішення, не запитував жодних документів. 30.11.2022 на запитання позивача стосовно надання відпустки, що було звернене до співробітника кадрової служби, остання повідомила позивачу, що вона має протягом двох годин знайти можливість зробити переклад документа, долученого до заяви та надати його відповідачу.
У подальшому 12.12.2022 у відповідь на запит позивача відповідач повідомив її про те, що 23.11.2022 був підготовлений проект наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати, але 30.11.2022 такий проект був повернутий з узгодження у зв`язку з відсутністю перекладу та апостилю документів, що були надіслані разом із заявою про надання відпустки (а.с.13-14).
Після отримання вказаної відповіді позивач намагалася вирішити спір з приводу надання їй відпустки шляхом звернення до Національного агенства з питань державної служби та Державної служби України з питань праці. Звернення позивача вказаними органами були скеровані до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці.
04.01.2023 Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці позивача у відповідь на вказані звернення повідомлено про те, що станом на даний час органами Держпраці не здійснюються планові та позапланові заходи державного нагляду (контролю) (а.с.15-16).
Не погодившись із бездіяльність відповідача, що виявилася у невиданні наказу про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, порушує право позивача, гарантоване ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ОСОБА_1 , діючи через свого представника, звернулася до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон №2136-ІХ, у редакції на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частина третя першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вказує, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".
Таким чином, працівник має право на надання йому відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, і цьому праву кореспондується обов`язок роботодавця надати таку відпустку.
При цьому зі змісту вказаної норми №2136-ІХ вбачається, що такий вид відпустки надається лише працівнику, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, а відтак, саме працівник має підтвердити той факт, що він "виїхав за межі території України" або "набув статусу внутрішньо переміщеної особи" .
З урахуванням викладеного, суд важає помилковими твердження представника позивача про те, що єдиною підставою для надання відпустки у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України №2136-ІХ, законодавець визначив заяву працівника, подану роботодавцеві і цей Закон не ставить жодних вимог щодо надання разом із заявою документів, що підтверджують виїзд за межі території України.
У той же час, суд зауважує, що Законом України №2136-ІХ та іншими нормативно-правовими актами не визначено перелік документів, які має надати працівник на підтвердження свого виїзду за межі території України та набуття статусу внутрішньо переміщеної особи та вимоги до таких документів.
Як встановлено судом під час розгляду справи, позивачем разом із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном 80 календарних днів з 30.11.2022 (а.с.197) відповідачеві було надано фото документу, виданого іноземною мовою (а.с.198).
Як зазначається відповідачем у відзиві на позовну заяву, та не заперечується сторонами у справі, у зв`язку із поверненням на доопрацювання проекту наказу про надання відпустки позивачеві, 30.11.2022 засобами телекомунікаційного зв`язку ОСОБА_1 було поінформовано про необхідність офіційного перекладу поданих документів, з огляду на неможливість самостійного встановлення роботодавцем їх дійсного змісту.
Тобто, фактично відповідачем наказ про надання відпуски позивачеві з 30.11.2022 без збереження заробітної плати терміном 80 календарних днів видано не було, оскільки, на думку відповідача надані ОСОБА_1 фото не дали змоги ідентифікувати в повній мірі документи, що встановлюють факт перебування за кордоном України.
Однак суд вважає такий висновок відповідача помилковим, зокрема, з огляду на те, що Законом України №2136-ІХ не визначено вимоги до виду документів (зокрема і щодо їх перекладу), що мають надаватися разом із заявою про надання відпустки. Крім того, суд зауважує, що відповідачем було поінформовано ОСОБА_1 про необхідність офіційного перекладу поданих документів лише 30.11.2022, що об`єктивно унеможливило б їх вчасне надання роботодавцю. У той же час, переклад поданого, разом із заявою на відпустку, позивачем документу було надано лише при зверненні до суду із даним позовом (а.с.12).
Актуальна практика Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду спирається на такі загально-правові категорії як "непорушність прав", "якість та точність закону", "стабільність та остаточність судових рішень", "законні очікування" тощо. Названі поняття можна узагальнити принципом правової (юридичної) визначеності, який відіграє надважливе значення у формуванні та функціонуванні системи права демократичної держави. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах "Брумареску проти Румунії", "Стіл та інші проти Сполученого Королівства"та ін.).
Для безперешкодної реалізації прав людини та громадянина кожен повинен бути впевнений в тому, що гарантовані йому права є непорушними та підлягають належному захисту. Даний принцип закріплений на рівні Основного закону - Конституції України - та є основоположним для правової держави.
Відповідно до положень Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст. 21); конституційні права і свободи людини не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані (ст. 22); конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64).
Міжнародне співтовариство ставить доволі високі вимоги до якості законів, ясності їхнього формулювання, правильного тлумачення та коректного застосування. Венеціанська комісія у своїй доповіді від 04 квітня 2011 року "Верховенство права" вказала, що правова визначеність є елементом верховенства права та є істотно важливою для питання довіри до судової системи. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Як вказав Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Ольссон проти Швеції", норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах "Олександр Волков проти України", "C.G. та інші проти Болгарії" та ін).
Враховуючи встановлені у справі обставини та вищезазначене, суд доходить висновку про те, що відповідач, отримавши від позивача заяву про надання відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та додану до заяви копію виду на тимчасове проживання у Федеративній Республіці Німеччина, в умоваї воєнного стану в країні, та з урахуванням відсутності у вказаному законі чітково переліку документів та вимог до них, які необхідно подавати разом із заявою про відпустку, допустив протиправну бездіяльність, що виявилась у невиданні наказу про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання Державної служби України з безпеки на транспорті видати наказ про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд зазначає наступне.
Визнаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі наказу про надання відпустки, суд не може зобов`язати останнього видати такий наказ, оскільки саме на відповідача як роботодавця трудовим законодавством покладено обов`язок надання відпустки, визначення її тривалості та встановлення всіх інших необхідних умов для її надання.
Крім того, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Оскільки суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством, позовна вимога про зобов`язання Державної служби України з безпеки на транспорті видати наказ про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» задоволенню не підягає.
Враховуючи, що Державною службою України з безпеки на транспорті, якою розглянуто заяву позивача про надання відпустки, передбаченої ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», проте не враховано всіх обставин і не видано наказ, чим допущено протиправну бездіяльність, а суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, суд вважає за необхідне для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Державної служби України з безпеки на транспорті вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно її заяви від 21.11.2022, з урахуванням висновків суду у даній справі.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи сторін, які мають значення для правильного вирішення справи.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" і такий ним не сплачувався. Відтак, підстави для компенсації витрат за сплату позивачем судового збору у справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька