Справа № 420/16402/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/16402/22

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса, 28 грудня 2022 року
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Бітова А.І., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Кану Дебора Укет Укет на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №217 від 07.11.2022р., зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України, про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 217 від 07.11.2022 року про відмову Кану Дебора Укет Укет в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянки Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову вказала, що у випадку її повернення до Нігерії, її життю та свободі загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950р. Однак, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення помилково та необґрунтовано не прийняв до уваги зазначене вище, та реальні побоювання Кану Дебора Укет Укет за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Нігерії.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи відсутністю передбачених законом підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на те, що звернення позивачки із відповідною заявою, як було встановленого органом міграційної служби не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відимовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, громадянка Нігерії ОСОБА_1 подала на зазначене вище рішення суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, скаржник просить скасувати судове рішення та прийняти рішення, яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування скарги, виклавши більшою мірою аналогічні доводи тим, що були вказані у позовній заяві, наголосила, що має реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності до Нігерії, на що суд першої інстанції на її думку не звернув належної уваги. Скаржник вказує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

27.02.2023р. від відповідача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу позивачки, у якому вказуючи про необґрунтованість доводів апелянта, просить залишити скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи зокрема тим, що оскаржуваний наказ ГУ ДМС України в Одеській області прийнятий правомірно, обґрунтовано, з урахуванням дослідження усіх обставин справи за заявою Кану Дебора Укет Укет яка є очевидно необґрунтованою, адже із зібраних у матеріалах особової справи шукача притулку вбачається відсутність зацікавленості особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення пов`язане із пошуками кращого життя, пов`язане фактично з бажанням отримати документи для легального перебування.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог, вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать жіноча, громадянка Нігерії, місце народження м. Калабар, за національністю - нігерійка, віросповідання - християнка, протестант (зазначає, що канонів релігії дотримується повністю).

01.02.2021 року позивач вперше звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 26 від 09.02.2021 року, позивачу, відповідно до п.п.4,6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим наказом Кану Дебора Укет Укет оскаржила його в судовому порядку.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 по справі №420/2380/21, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2021р., позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 09.02.2021 № 26 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

24.10.2022 ОСОБА_1 повторно звернулась з заявою про надання міжнародного захисту до ГУ ДМС в Одеській області.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 217 від 07.11.2022 року, позивачу, відповідно до п.п.4,6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ №217 від 07.11.2022р. прийнятий відповідачем правомірно, в межах дискреційних повноважень та з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Судова колегія вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову вірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно ст. 4 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Як визначено ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України,- за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За визначенням, наведеним в п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, в силу вимог ст.6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.

Колегія суддів також зауважує, що у розумінні ч.1 ст.5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч.5 ст. 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як визначено ч.1 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.7 ст.7 Закону 3671-VI).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно пунктів 45 та 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст.8 Закону 3671-VI, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (ч.7 ст.8 Закону №3671-VI).

Отже, підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидна необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом МВС України №649 від 03.03.2016р. (надалі Правила №649).

Підпунктом б пункту 4.3 розділу IV Правил №649 визначено, що на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до п.п.4.4, 4.6 розділу IV Правил №649 рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Слід також вказати, що згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Апеляційний суд зауважує, що виходячи з приведених вище правових норма, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Так, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивачка є громадянкою Нігерії, яка при зверненні до органу міграційної служби вказувала на те, що не може повернутись до країни походження у зв`язку з побоюваннями за власне життя.

При дослідженні матеріалів особової справи шукача притулку громадянки Нігерії ОСОБА_1 апеляційним судом встановлено, що країну громадянської належності заявниця залишила 15.09.2015р. авіарейсом Абуджа (Нігерія) Дубай (ОАЕ) Москва (рф), з метою здобуття освіти. Протягом 18.07.2016-25.07.2016рр. Кану Дебора Укет Укет поверталась на Батьківщину, після чого знову вибула до рф (м.Москва), а 13.09.2018р. виїхала потягом з м. Москва до м. Києва (Україна).

Апеляційний суд також враховує, що оскаржуваний у межах цієї справи наказ органу міграційної служби прийнятий за наслідками розгляду повторного звернення громадянки Нігерії кану Дебора Укет Укет за захистом.

Тобто, заявниця-шукачка притулку двічі зверталась із заявою до територіального органу ДМС.

При цьому, не зважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, заявниця повторно звернулась із заявою про набуття відповідного статусу лише 24.10.2022р., тобто по спливу понад трьох років після потрапляння на територію України та перебування на території України в якості нелегального мігранта з 24.12.2021р.

В свою чергу таке тривале зволікання із зверненням до уповноваженого органу за міжнародним захистом, на переконання апеляційного суду, не узгоджується з вимогами ст. 5 Закону.

Окрім того, щодо підстав звернення, колегія суддів звертає увагу, що при первинному та при повторному зверненні громадянкою ОСОБА_1 були зазначені різні причини подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До того ж, згідно матеріалів особових справ позивачки, до заяви про надання міжнародного захисту заявницею ОСОБА_1 не надано жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до органу міграційної служби.

Під час проведення співбесід заявниця не вказала жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Тобто, заявницею не надано жодних відомостей або доказів про її утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців а осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.201 року № 3671-УІ.

В ході розгляду заяви, як свідчать матеріали особової справи шукачки притулку, нею не було надано аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували її побоювання переслідувань і наявності загрози її життю, здоров`ю чи можливість застосування по відношенню до неї жодного фізичного насилля.

Крім того, з огляду на матеріали особової справи шукачки захисту спостерігаються розбіжності у твердженнях, які заявниця використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, проте в свою чергу, це посилення лише спотворює її історію та вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Так, зокрема апеляційний суд вважає за доцільне зауважити, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявниця зазначила про заборону укладення міжрелігійного шлюбу, вказавши, що даний шлюб є злочинним на території Нігерії (арк. 2 заяви від 24.10.2022 року), між тим жодного належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку офіційного узаконення шлюбних відносин із мусульманином не надала. До того ж, як було встановлено зі свідчень самої шукачки притулку під час розгляду її заяви, на законодавчому рівні владою держави відсутня заборона на укладання міжконфесійних шлюбів (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.11.2022року).

Також, як було встановлено відповідачем, у відповідності до розділу 11 Закону Нігерії «Про шлюб», несхожість релігій не є підставою відмови в укладенні офіційного шлюбу.

На території Батьківщини заявниця не зазнавала жодних особистих погроз життю або фізичних погроз, у неї не виникало жодних конфліктів або проблем з іншими релігійним і конфесіями ані до моменту, ані після того як у неї з`явилось бажання узаконити шлюбні із мусульманином (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.11.2022 року).

Також, судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що зі слів заявниці, вказана заборона на міжрелігійний шлюб існує у вигляді усного договору між сім`ями. Водночас, жодних доказів власному твердження, нею надано не було.

Згідно з інформацією встановленою відповідачем по країні походження, укладення міжрелігійних шлюбів не рідкість на території Нігерії та станом на 2019 рік складають приблизно 2,1%.

Відповідно до розділу IV Конституції Нігерії 1999 року, жінкам невід`ємно гарантується право вибору виходити заміж за будь-яку особу за власним вибором, незалежно від релігійної приналежності.

До того ж, у ході розгляду заяви шукача притулку органом міграційної служби останньою також повідомлялось про те, що її обранець змінив релігію, та є християнином.

Викладене вище свідчить про необґрунтованість заяви громадянки Нігерії ОСОБА_1 у міжнародному захисті заявниці, а також спростовує відповідні доводи апелянта.

Що стосується тверджень про ймовірне вбивство заявниці через народження дитини від мусульманина, колегія суддів такі також вважає недоведеними та такими, що не знайшли свого підтвердження та є завідомо необґрунтованими, адже з огляду на матеріали справи, такі побоювання позивачки гуртуються лише на власних міркуваннях щодо фізичних погроз, яких нібито зазнавала заявниця від батька, на момент перебування в Нігерії у 2016 році.

Разом з цим, жодних звернень ані до правоохоронних органів із відповідною заявою, ані до медичних установ вона не зверталась. Лише змінила адресу проживання у м. Абуджа, де проживала протягом 4 днів до виїзду з Нігерії, не зазнаючи при цьому жодних фізичних погроз або переслідувань ані з боку членів власної родини, ані з боку членів родини обранця. Виїзд було здійснено легально та безперешкодно (арк. 4 анкетування від 02.11.2022 року та арк. 4, 8 протоколу співбесіди від 07.11.2022 року).

Наведеним підтверджується відсутність обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Колегія суддів також приймає до уваги й ту обставину, що згідно матеріалів особових справ шукачки притулку вбачається, що нею були надані різні пояснення стосовно її батька. Зокрема, при попередньому зверненні за міжнародним захистом, особа вказала, що її батько був місцевим правителем селища та був убитий в 2013 році (арк. 2 заяви від 01.02.2021 року). При повторному зверненні вже вказує, що батько живий та активно погрожував її та її обранцю розправою життя (арк. 4 анкетування від 02.11.2022 року). Водночас, особа зазначила, що місце перебування її батька, їй невідомо (арк. 3 анкетування від 02.11.2022 року).

Відтак, обґрунтування позивачки, з урахуванням зміни власних пояснень вважаються сумнівними, місять в собі елементи неправдоподібності, у зв`язку із чим ґрунтовно не були прийняті територіальним підрозділом ДМС і вважаються такими, що використовуються заявницею з метою введення в оман у територіального підрозділу ДМС оману задля посилення власних позицій під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Твердження про відсутність безпеки на території Нігерії також вважається сумнівним, оскільки зі слів самої заявниці, проживаючи на території Батьківщини вона не зазнавала жодних насильницьких викрадень у м. Абуджа (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.11.2022 року). Окрім того, на території Нігерії залишились проживати близькі родичі заявниці, а саме - матір та донька заявниці у м. Абуджа, адресу проживання змінено не було. Обидві за релігійною належністю - християнки. За результатами опитування особи, як свідчать зібрані у особових справах матеріали, не встановлено фактів переслідування її близьких родичів на території країни громадянської належності, наразі їх життю ні1 ого не загрожує - вони не зазнають пригнічень, обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав, погроз, переслідувань, не зазнають насильницьких викрадень, відсутня загроза ймовірних викрадень, фактів фізичного насилля, відсутні конфлікти на релігійному або політичному підґрунті, мають змогу безперешкодно переміщуватись країною, доступ до належного медичного забезпечення та будь-які проблеми станом на листопад 2022 року відсутні. Також, відсутня дискримінація у реалізації загальних прав. Особою не було надано жодних доказів загрози систематичного порушення прав людини відносно її близьких родичів.

Заявниця не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Отже, побоювання заявниці стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальним характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачці буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час процедури набуття міжнародного захисту шукач захисту чітко зазначила, що вона не була учасником жодних конфліктів із представниками інших релігійних конфесій в громадянської належності. Зі слів особи, у випадку повернення на Батьківщину відносно неї не буде висунуто вироку про смертну кару побоювання зазнати іншого покарання - відсутні. Додатково, не було зазначено про ймовірність зазнати шкоди здоров`ю або бути залученим до ситуацію, що спонукатимуть до подальшого страждання.

Протоколами співбесіди від 09.02.2021 року та 07.11.2022 року встановлено, що особа не зазнавала фізичного насилля за конвенційними ознаками на території Нігерії. У позивача не виникало проблем з органами державної влади Нігерії. Позивач вільно пересувалася країною та оформлювала всі необхідні документи для виїзду на навчання.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід позивач не надала жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до неї або її близьких родичів невибіркового насилля в країні громадянської належності.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлює існування на території країни походження.

З огляду на наведене вище встановлене з матеріалів особових справ позивачки, громадянка Нігерії ОСОБА_1 не зазнавала переслідувань за ознаками громадянства, національності, раси, етнічної належності або віросповідання, не була членом жодних політичних партій, громадянських чи інших організацій у країні громадянської належності, переслідувань з боку діючої влади Нігерії не зазнавала.

Також, як свідчать дані матеріалів особової справи шукачки притулку, остання підтвердила, що не мала жодних проблем з представниками органів державної влади. 09.10.2013р. нею було оформлено паспортний документ в Нігерії, а 19.01.2018р. заявниця оформила паспортний документ у дипломатичному представництві Нігерії в рф. На момент виїзд з Нігерії мала всі необхідні засоби для подальшого проживання на території країни громадянської належності.

Слід також зазначити, що згідно зібраних у справі матеріалів, заявницею під час звернення до органу міграційної служби із відповідною заявою не вказувалось та не доводилось застосування до неї за час проживання на території країни громадянської належності тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження. Також, заявниця вказала про відсутність таких у разі її повернення на Батьківщину. Ані заявниця, ані її близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень в Нігерії. Права заявниці або членів її родини не порушувались на Батьківщині. У фігуранта не виникало проблем з населенням Нігерії та соціальними зв`язками. Заявниця мала вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ, тощо.

На Батьківщині позивачки не проходять наразі активні військові зіткнення.

Тобто, повідомлені заявницею обставини свідчать про відсутність обґрунтованості в висловлених побоювань небезпеки життю на Батьківщині у випадку повернення.

Також, колегія суддів приймає до уваги викладені відповідачем доводи стосовно наявності у заявниці можливості звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації, додатково приймаючи до уваги, наявність належних засобів для адаптації та подальшого належного проживання, наявність та доступність відповідних процедур та враховуючи приєднання Російської Федерації до Конвенції 951 року та Протоколу про біженців 1967 року, а також що разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань біженець звертається за захистом в першу країну потрапляння.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд першої інстанції вірно виснував, що з матеріалів особової справи не спостерігається фактів реального переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на усе викладене вище можна дійти висновку про те, що згідно матеріалів особової справи позивачки, її виїзд за межі Нігерії не носив характеру втечі від переслідувань, не був обумовлений небезпекою зазнати безпосередньої загрози.

Отже, під час подання заяви, шукачка притулку не надала відомостей або доказів про її утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не було надано також аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували її побоювання переслідувань і наявності загрози її життю, здоров`ю чи можливості застосування по відношенню до неї жодного фізичного насилля.

Звертаючись до суду з цим позовом, посилаючись на неможливість повернення до країни громадянської належності у зв`язку із реальними побоюваннями за власне життя, позивачкою не зазначено та не доведено будь-яких причин , які б унеможливлювали її повернення на батьківщину. Наявність таких не обґрунтовано також і у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний суд переконаний, що твердження заявника щодо загрози його життю у разі повернення до Нігерії, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними; у разі повернення до Нігерії немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань; має місце невідповідність задекларованого наміру отримати статус біженця з огляду на незаконне знаходження в Україні протягом певного періоду та не звернення за захистом.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, на висновки суду першої інстанції по суті позовних вимог не впливають, не свідчать про неправильне вирішення справи судом першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції, з огляду на викладене вище, відповідає вимогам ст.242 КАС України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак враховуючи положення ч.1 ст.315, ст.316 КАС України колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315-316, 321, 322, 325, 326, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кану Дебора Укет Укет залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року у справі №420/16402/22 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Бітов А.І. Градовський Ю.М.