Справа № 620/3338/22
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3338/22 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого суддів Файдюка В.В.,

Суддів Мєзєнцева Є.І.,

Собківа Я.М.,

При секретарі Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУНП в Чернігівській області, відповідач), в якому просив:

- скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 21 березня 2022 року № 384 в частині накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ на підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника ГУНП в Чернігівській області;

- скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 21 березня 2022 року № 121 о/с «по особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ГУНП в Чернігівській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 березня 2022 року до дня поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 жодного разу не порушував вимоги ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Правил етичної поведінки поліцейських, присяги працівника поліції. Щодо відсутності 20 березня 2022 року на службі, то будь-яких наказів про проведення стройового огляду 20-21 березня 2022 року позивачеві не доводили, в той час як він кожного дня, в тому числі і 21 березня 2022 року, сумлінно ніс службу та виконував свої посадові обов`язки та накази, які йому надавали його керівники. Будь-яких належних та допустимих доказів не перебування на робочому місці в матеріалах службової перевірки немає. Таким чином позивач вважає, що перевірка носила формальний характер, неповно відображала об`єктивність та зібрана інформація містить неправдиві дані. Крім того позивач зазначив, що при проведенні дисциплінарного провадження допущено істотні порушення закону, а саме його не було повідомлено жодним чином про час, дату та місце розгляду справи дисциплінарною комісією, що унеможливило реалізацію прав під час дисциплінарного провадження, передбачених ст. 18 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року даний позов залишено без задоволення.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ним достовірно встановлено факт відсутності позивача на робочому місці (службі) в робочий час у період воєнного стану в Державі, тому висновок відповідача про відсутність ОСОБА_1 на службі без поважних причин 20 березня 2022 року та його самоусунення від виконання обов`язків є обґрунтованим, а оскаржувані накази правомірними.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанцій взагалі не досліджувались обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги. Так, в оскаржуваному рішенні суд необґрунтовано та безпідставно відхилив посилання позивача на те, що він виїхав за межі міста Чернігова з дозволу керівника ГУ НП у Чернігівській області, і це було вимушеним заходом через незадовільний стан здоров`я як самого позивача, так і його родини, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Також судом першої інстанції безпідставно відхилені посилання позивача на те, що останній жодного разу не порушував вимоги статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Правил етичної поведінки поліцейських, присяги працівника поліції. Щодо відсутності 20 березня 2022 року на службі, то будь-яких наказів про проведення стройового огляду 20-21 березня 2022 року позивачу не доводили, в той час як він кожного дня, в тому числі і 20-21 березня 2022 року спілкувався з працівниками ГУ НП у Чернігівській області в телефонному режимі. Таким чином позивач вважає, що перевірка носила формальний характер, неповно відображала об`єктивність та зібрана інформація містить неправдиві дані.

Крім того позивач зазначив, що при проведенні дисциплінарного провадження допущено істотні порушення закону, а саме його не було повідомлено жодним чином про час, дату та місце розгляду справи дисциплінарною комісією, що унеможливило реалізацію прав під час дисциплінарного провадження, передбачених статтею 18 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України».

Апелянт наполагає на тому, що Дисциплінарна комісія не аналізувала пояснення позивача, не брала до уваги документи, видані закладами охорони здоров`я, а лише керувалась розпорядчими документами ГУ НП в Чернігівській області, на підставі яких зробила висновок про відсутність позивача на службі за місцем дислокації підрозділу та не виконання обов`язків поліцейського.

Крім того, в своєму висновку Дисциплінарна комісія вказала, що в ході проведення службового розслідування не було можливості встановити місцезнаходження та опитати позивача. Натомість, у період 13 - 21 березня 2022 року позивач щоденно спілкувався в працівниками ГУ НП у Чернігівській області, в тому числі, заступниками начальника управління, керівниками підрозділів, і останнім достеменно було відомо про його місцезнаходження, стан здоров`я, а також про його повернення на службу за місцем дислокації підрозділу одразу після закінчення обстеження та лікування в закладах охорони здоров`я та відкриття переправи через річку Десна до міста Чернігова.

Тобто, позивач не самоусунувся від виконання своїх службових, функціональних обов`язків як поліцейського, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», та в подальшому вживав дії, спрямовані на повернення до місця дислокації підрозділу та несення служби.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому заперечував проти її задоволення та наполягав на законності оскаржуваного рішення.

Зазначив, що доводи позивача про те, що він не самоусувався від виконання обов`язків до 13 березня 20222 року, коли він прийняв рішення про евакуацію родини з міста Чернігів, виконував завдання начальника ГУНП в Чернігівській області, а дозвіл на евакуацію йому надав безпосередньо начальник ГУНП в Чернігівській області полковник поліції Нідзельський В.О. , не відповідають дійсності та спростовуються заявою начальника ГЦНП в Чернігівській області від 18 травня 2023 року № 720/124/17/06-2023 по даній судовій справі.

Так, начальник ГУНП в Чернігівській області повідомив, що з початку вторгнення військ рф на територію України заступник начальника ГУНП в Чернігівській області підполковник поліції ОСОБА_1 на службу до ГУНП в Чернігівській області не виходив, місця свого перебування, підстави відсутності на службі не повідомляв, фактично самоусунувшись від виконання обов`язків одного з керівників ГУНП області по організації несення служби поліцейськими підрозділів поліції ГУНП в Чернігівській області та здійснення заходів з протидії військової агресії російської федерації проти України на території Чернігівського гарнізону та безпосередньо міста Чернігова, що потягло за собою негативні наслідки у вигляді самоусунення значної кількості поліцейських, які були підпорядковані апелянту.

Також начальник ГУНП в Чернігівській області наголосив, що особисто до нього підполковник поліції ОСОБА_1 з рапортом або проханням на надання дозволу на виїзд за межі міста Чернігова не звертався і він відповідного дозволу на залишення Чернігівського гарнізону підполковнику поліції ОСОБА_1 не давав., що свідчить про порушення апелянтом не тільки вимог наказу НПУ від 10 березня 2022 року № 190 «Про деякі питання проходження служби поліцейськими на період дії воєнного стану» та наказу ГУНП в Чернігівській області від 21 лютого 2022 року № 268, а і порушення ним Присяги поліцейського.

Наведене повністю спростовує доводи апелянта про те, що він з початку ведення бойових дій виконував завдання начальника ГУНП в Чернігівській області, від виконання обов`язків не самоусувався, а місто Чернігів після прийняття ним 13 березня 2022 року рішення про евакуацію родини залишив з безпосереднього дозволу начальника ГУНП в Чернігівській області полковника поліції Володимира Нідзельського .

Крім того відповідачем зауважено, що твердження апелянта про протиправність дій в частині не відібрання у нього 21 березня 2023 року письмових пояснень, в той час коли на околицях та в передмісті міста Чернігова йшли активні бойові дії, а сам апелянт перебував у місті Луцьк, жодним чином не спростовує висновків службового розслідування, не впливає на кінцевий результат.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України №63/2022 від 23 лютого 2022 року «Про введення надзвичайного стану в окремих регіонах України» на території, зокрема, Чернігівської області введено надзвичайний стан з 00 годин 00 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Пунктом 3 зазначеного вище Указу Службі безпеки України, Міністерству внутрішніх справ України, Національній гвардії України, Національній поліції України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній прикордонній службі України, Збройним Силам України, Військовій службі правопорядку у Збройних Силах України, центральним органам виконавчої влади, у підпорядкуванні яких є утворені відповідно до законів України військові формування, згідно з повноваженнями забезпечити сприяння у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму надзвичайного стану.

Наказом Національної поліції України від 23 лютого 2022 року № 171 на виконання Указу Президента України №63/2022 від 23 лютого 2022 року особовий склад Національної поліції переведено на посилений варіант службової діяльності в надзвичайний (позаплановий) режим.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні було введено воєнний стан.

21 березня 2022 року начальнику ГУНП в Чернігівській області від начальника УКЗ ГУНП в Чернігівській області було подано рапорт щодо відсутності на службі 20 березня 2022 року без поважних причин заступника начальника ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 , що було виявлено в ході проведення 20 березня 2022 року стройового огляду поліцейських ГУHП області (а.с. 50).

За фактом, викладеним в рапорті начальника УКЗ ГУНП області майора поліції Панченка І.О., наказом ГУНП в Чернігівській області від 21 березня 2022 року № 505 було призначено службове розслідування (а.с. 49).

Висновком службового розслідування від 21 березня 2022 року встановлено факт відсутності на службі та невиконання службових обов`язків під час воєнного стану на території України, зокрема. на території дислокації підрозділу заступником начальника ГУНП в Чернігівській області підполковником поліції ОСОБА_1 та запропоновано притягнути його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби (а.с. 52-53).

За результатами проведеного службового розслідування відповідачем видано наказ № 384 від 21 березня 2022 року, яким за грубе порушення службової дисципліни, неналежне виконання посадових обов`язків, недотримання вимог ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції у частині відсутності на службі та невиконання службових обов`язків під час воєнного стану на території України, зокрема на території дислокації підрозділу заступника начальника ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції (а.с. 51).

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 21 березня 2022 року № 121 о/с звільнено зі служби в поліції за п. 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області. Підстава: наказ ГУ НП в Чернігівській області № 384 від 21 березня 2022 року, висновок службового розслідування ГУНП від 21 березня 2022 року (а.с. 20).

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, вважаючи їх протиправним, а свої права порушшеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд дійшов наступних висновків.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч.1 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч.1 статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 18 Закону №580-VIII визначено обов`язки поліцейських.

Зокрема, поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (ч.1, 2 статті 19 Закону №580-VIII).

Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VІІІ затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Відповідно статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського, у тому числі: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень.

Колегія суддів наголошує на тому, що суд першої інстанції в своєму рішенні цілком чітко та правильно окреслив, що проходження служби в поліції, зважаючи на її специфіку та підвищену увагу суспільства, вимагає від особи надзвичайної дисциплінованості та відповідальності за свої дії та вчинки, на відміну від іншої служби/професії/особи, служба в поліції вимагає від поліцейського особливої обачності та неухильного виконання вимог Конституції України та Законів, що тісно пов`язується із захистом Держави, її громадян.

Статтею 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (стаття 12 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Згідно статей 14, 15, 19 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків провадиться службове розслідування.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

У висновку за результатами службового розслідування, у том числі, зазначаються: причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року №893, передбачено, що службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до пункту 1 Розділу VII Порядку, у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.

Пунктом 7 статті 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Відповідно до частини 3 статті 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень як звільнення зі служби в поліції.

Пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону №580 встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Судом встановлено, що 21 березня 2022 року на розгляд керівництву ГУНП в Чернігівській області було подано рапорт начальником УКЗ ГУНП в Чернігівській області майором поліції Ігорем Папченком. Вказаним рапортом було доведено, що на підставі наказу ГУНП в Чернігівській області №500 від 19 березня 2022 року проведено стройовий огляд поліцейських апарату ГУНП в Чернігівській області, під час якого 20 березня 2022 року встановлено, що підполковник поліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУНП в Чернігівській області, відсутній на службі без поважних причин (а.с. 50).

За поясненнями позивача, 13 березня 2022 року через критичний стан здоров`я позивач був госпіталізований до КНП «Чернігівська міська лікарня №2», де йому було надане медикаментозне лікування, що підтверджується Випискою-епікризом із медичної картки стаціонарного хворого №3193 від 13 березня 2022 року.

Через відсутність електропостачання, закінчення медикаментів в лікарні, йому було рекомендовано проведення обстеження в закладах охорони здоров`я, які знаходяться на території, на яких не проводяться бойові дії. Це пояснюється тим, що ще 24 січня 2012 року, під час медичного обстеження у позивача була виявлена гемангиома в тілі хребця L4, що підтверджується Результатами дослідження від 24 січня 2012 року.

Після нього позивач зателефонував керівнику ГУ НП у Чернігівській області полковнику Володимиру Нідзельському та попросив дозвіл на виїзд за межі дислокації підрозділу для проведення обстеження і лікування, а також евакуації родини, на що отримав позитивну відповідь. Крім того, в ході телефонної розмови позивач попередив керівника ГУ НП у Чернігівській області, що після проведення обстеження та лікування одразу повернеться на територію дислокації підрозділу.

У зв`язку зі складною ситуацією транспортного сполучення позивач 16 березня 2022 року прибув до міста Луцьк та розмістив родину у далеких родичів, і того ж самого дня звернувся до закладу охорони здоров`я, де і було проведено його обстеження, що підтверджується відповідними доказами.

20 березня 2022 року позивач прийняв рішення повертатися до міста Чернігова. Натомість, доїхавши до міста Києва, на блок-посту він дізнався, що місто та обсласть закриті на посилену комендантську годину з 20.00 год. 21 березня 2022 року по 07.00 год. 23 березня 2022 року.

Після закінчення комендантської години по Київській області та місту Києву позивач вирушив до міста Чернігова, однак на блок-пості на виїзді з міста Києва в напрямку міста Чернігова працівники поліції, які несли чергування повідомили, що повернутися до міста Чернігова неможливо у зв`язку з підривом останнього автомобільного мосту, який був єдиним сполученням з містом. Через ці обставини позивач ввечері 23 березня 2022 вимушено повернувся до родини в місто Луцьк.

Отже, з наведеного вбачається, що факт відсутності 20 березня 2022 року за місцем дислокації підрозділу ОСОБА_1 підтверджує особисто. При цьому, через погане самочуття позивач дістався до найближчого відділу поліції, а саме до ГУНП у Волинській області, для реєстрації 19 березня 2022 року та подав рапорт для постановки на облік для подальшого проходження служби на період дії воєнного стану.

Наказом Національної поліції України від 10 березня 2022 року №195 «Про деякі питання проходження служби поліцейськими на період дії воєнного стану» з метою забезпечення ефективного виконання службових обов`язків поліцейськими, які тимчасово перебувають поза місцем несення служби та не мають можливості повернутися до нього, наказано протягом 1 доби прибути до найближчого органу поліції для реєстрації та постановки на облік (а.с. 27-28).

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції та жодним чином не спростовано позивачем в апеляційній скарзі, будь-яких доказів явки позивача до ГУ НП у Волинській області та постановки його на облік для несення служби матеріали справи не містять.

Щодо посилання позивача на неможливості повернення до місця несення служби через погане самопочуття та лікування, слід зазначити таке.

Підставою звільнення поліцейського від виконання службових (посадових) обов`язків у відповідності до норм законодавства є виданий у визначеному законодавством порядку листок тимчасової непрацездатності встановленого зразка.

Порядок та умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі визначено Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою МОЗ від 13 листопада 2001 року №455 (далі -Інструкція №455).

Відповідно до п.1.1. та п. 1.2 Інструкції №455 тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Згідно п.2.22 розділу II Інструкції №455 тимчасова непрацездатність осіб рядового і начальницького складу засвідчується довідкою органу у сфері управління якого перебувають заклади охорони здоров`я. У разі вибору особою рядового і начальницького складу лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи довідка видається відповідно до пункту 1.9 розділу 1 цієї Інструкції.

Пунктом 1.9 розділу 1 Інструкції №455 передбачено, що листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Відповідно до п.п. 2.5-2.7 розділу II Інструкції№455 листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі.

Особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня. Особам, направленим фельдшером здоровпункту під час робочої зміни до лікувально-профілактичного закладу, листок непрацездатності видається з моменту звернення у здоровпункт у разі визнання їх тимчасово непрацездатними.

Тобто, факт тимчасової непрацездатності осіб рядового і начальницького складу засвідчується довідкою органу, у сфері управління якого перебувають заклади охорони здоров`я.

Наказом МВС України від 23 березня 2016 року №201 затверджена форма довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України, наявність якої є безумовною підставою для звільнення поліцейського від виконання посадових обов`язків та належним доказом поважності підстав відсутності поліцейського на службі.

Однак, такої довідки позивачем до суду не надано. Натомість, надані позивачем копії результатів медичних досліджень, зокрема, протокол УЗД та результати аналізів, по-перше, як вірно зазначено судом першої інстанції, в розумінні норм чинного законодавства не є належним та допустимим доказом для визнання поважними підстав відсутності на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, по-друге, з їх змісту неможливо встановити, що позивач перебував у стані, який дійсно перешкоджав йому виконувати свої службові обов`язки.

Також колегія суддів наголошує на тому, що навіть такі документи, що, на думку позивача, тпідтверджують його тимчасову непрацездатність, жодним чином не були доведені ним до відповідача. Тобто, на момент прийняття оскаржуваних наказів роботодавець позивача офіційно не був обізнаний про причини його відсутності на місці несення служби. Жодних пояснень з даного приводу позивач у скарзі не надав, зазначивши лише, що тримав з колегами телефонний зв`язок, що не може бути оцінено судом як сумління поведінка, спрямована на уникнення можливих негативних наслідків відсутності поліцейського у місці дислокації його підрозділу.

Крім того, як зазначалося вище, відповідно до Наказу Національної поліції України від 23 лютого 2022 року №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності» особовий склад Головного управління Національної поліції в Чернігівській області переведено на посилений варіант службової діяльності.

Статтею 24 Закону № 580 встановлено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень

У відповідності до ч. 1 статті 2 Закону № 1932-XII оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Частиною 1 та 2 статті 12 Закону № 1932-XII участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Діяльність і управління іншими військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, та правоохоронними органами, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні держави, здійснюються згідно із законодавством.

Відповідно до стааті 12 Розділу IV Закону України «Про національну безпеку України» сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України.

До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Служба судової охорони, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 статті 18 Розділу IV Закону України «Про національну безпеку України» Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

У постановах Верховного Суду України від 29 вересня 2015 року (справа № 21-1288а15) та від 20 жовтня 2015 року (справа № 21-2103а15) зазначено, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (національної поліції) за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

У статті 64 Закону України «Про Національну поліцію» наведено текст присяги працівника поліції: «усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Отже, в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення присяги. У зв`язку з чим, складаючи присягу, працівник поліції покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Під порушенням присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Застосування дисциплінарного стягненні у виді звільнення з органів внутрішніх справ є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує доведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Аналогічний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі № 824/227/17-а.

Враховуючи наведені приписи законодавства, а також те, що поліцейські у разі оголошення воєєного стану та збройної агресії протии України мають стати на її захист, при цьому, всі поліцейські з 24 лютого 2022 року зобов`язані були знаходитися за місцем дислокації підрозділу, в якому проходять службу, та виконувати свої безпосередні функціональні обов`язки, в тому числі, і завдань щодо захисту, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України.

Проте, як встановлено судом під час розгляду данного спору, підполковник поліції ОСОБА_1 20 березня 2022 року був відсутній на робочому місці за адресою місця дислокації підрозділу, де служив або інших визначених місць для виконання завдань, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України, здійснення заходів із забезпечення публічного порядку та безпеки в умовах воєнного стану і надання допомоги цивільним особам в період, що не заперечується і самим позивачем.

Отже, встановлено факт відсутності позивача на робочому місці (службі) в робочий час, у період воєнного стану в Державі, а відтак, висновок відповідача про відсутність ОСОБА_1 на службі без поважних причин, у період 20 березня 2022 року, є обґрунтованим, а оскаржувані накази правомірними.

Окремо слід наголосити, що позивач рапорт на ім`я керівника ГУНП в Чернігівській області про залишення місця дислокації підрозділу не подавав та доказів отримання від керівника дозволу для такого залишення місця дислокації підрозділу матеріали справи не містять. Тобто, правових підстав для неявки на роботу ОСОБА_1 не мав.

Наказом начальника ГУНП в Чернігівській області від 21 лютого 2022 року № 268, особовий склад поліції Чернігівської області було переведено на посилений варіант службової діяльності.

Пунктом 3 вказаного наказу поліцейським структурних підрозділів ГУ НП в Чернігівській області, територіальних та міжрегіональних органів поліції (УПП, УСР, УБН, ВПК, УПО, ВВБ в Чернігівській області), заборонено всі виїзди за межі обслуговуємої території та Чернігівського гарнізону без дозволу начальника ГУ НП.

Тобто, надати такий дозвіл може лише начальник ГУ НП в області Нідзельський В.О. або особа, яка виконує обов`язки начальника ГУ НП.

В силу норм статті 4,5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України даний наказ чітко сформульований і не може допускати подвійного тлумачення, підлягає безумовному виконанню всіма поліцейськими ГУ НП в Чернігівській області, незалежно від безпосередності їх підпорядкування.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до начальника ГУ НП в Чернігівській області (або направляв на його адресу чи адресу служби кадрового забезпечення відповідне звернення через месенджери) з питанням про отримання дозволу на виїзд за межі дислокації свого підрозділу (місто Чернігів).

Викладене свідчить про відсутність у позивача належного дозволу керівництва ГУ НП в Чернігівській області на залишення місця несення служби та звільнення від виконання обов`язків поліцейського.

Відтак, висновок суду першої інстанції щодо самовільного залишення служби та самоусунення від виконання обов`язків поліцейського з числа керівного складу установи є об`єктивним і підтверджений матеріалами справи.

Щодо посилань позивача на неможливість повернення до місця несення служби до 23 березня 2022 року через запроваджену посилену комендантську годину в Київській області та м. Києві та підірваний автомобільний міст, то слід зазначити таке.

Пунктом 5 ч. 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: запроваджувати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, комендантську годину (заборону перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень), а також встановлювати спеціальний режим світломаскування.

Відповідно до п. 8 Порядку здійснення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування в окремих місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2020 року № 573 під час дії комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування Збройні Сили, Держспецтрансслужба, Національна гвардія, Держприкордонслужба, Національна поліція, СБУ, ДФС, ДМС, ДСНС продовжують виконання своїх завдань відповідно до призначення та специфіки діяльності.

Дозволяється перебування у визначений період доби на вулицях та в інших громадських місцях, де запроваджено комендантську годину, без виданих перепусток особам та рух транспортних засобів Збройних Сил, Держспецтрансслужби, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Національної поліції, СБУ, ДФС, ДМС, ДСНС, які залучаються до здійснення заходів під час запровадження комендантської години, транспортним засобам спеціалізованого призначення, які виконують невідкладне службове завдання, за умови ввімкнення спеціальних світлових сигнальних пристроїв.

Аналіз наведених норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що позивач, як заступник начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, за наявності відповідного посвідчення мав змогу пересуватися вулицями на території Київської області під час комендантської години.

Крім того, командування ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » надає інформацію, яка підтверджує наявність в березні-квітні 2022 року кількох активних шляхів, якими здійснювалось сполучення з містом Чернігів.

Отже, обґрунтування, яке надав суду ОСОБА_1 , є безпідставним.

Відтак, невихід позивача на службу з 20 березня 2022 року, неприбуття до місця дислокації підрозділу, в якому він служив (місто Чернігів), самоусунення від виконання службових обов`язків, на переконання колегії суддів, свідчить про безвідповідальне ставлення останнього до долі тих осіб, які залишались на території міста Чернігова та які опинились у безпорадному стані, потребуючи надання допомоги після обстрілів, переміщення в укриття до та під час бомбардувань території Чернігова, супроводу поранених, надання гуманітарної допомоги тощо. Отже, хоча рішення позивача про виїзд було прийняте ним саме у зв`язку з військовою збройною агресією РФ проти України, зазначене, на переконання колегії суддів, не є для поліцейського поважною причиною для самовільного залишення місця служби та дислокації підрозділу, де служив позивач.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт грубого порушення службової дисципліни, невиконання посадових (функціональних) обов`язків в частині самоусунення від виконання службових обов`язків як поліцейського від захисту Українського народу, охорони прав і свобод людини, честі держави в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, зокрема, на території Чернігівської області, не виконання наказів керівництва ГУНП в Чернігівській області та Національної поліції України, а також самовільного залишення території дислокації підрозділу (м. Чернігів) підполковником поліції ОСОБА_1 .

Тож, колегія суддів вважає правильним висновок службового розслідування, який був сформований у межах компетенції та з врахуванням реального військового стану в Державі. Вина позивача у порушенні службової дисципліни доведена належними та допустимими доказами, тому колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що спірні накази є правомірними та обґрунтованими, а застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення є співмірним до вчиненого проступку. За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання протиправними та скасування наказів ГУНП в Чернігівській області, тому позов задоволенню не підлягає.

Щодо посилання позивача на порушення процедури проведення службового розслідування, то за практикою, що склалася, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акту (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18.

На переконання колегії суддів, з урахуванням встановлених обставин, повне дотримання відповідачем процедури проведення службового розслідування не могло вплинути на суть прийнятого суб`єктом владних повноважень оскаржуваного рішення.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 24 травня 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Я.М. Собків