Справа № 440/50/22
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Гіглава О.В.

24 травня 2023 р. Справа № 440/50/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Курило Л.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25 березня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

04.01.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати відмову відповідача Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (далі УСЗН Лубенської міської ради) про встановлення йому статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни, яка оформлена листом від 20.12.2021 року вих. № 03-62/4886;

- зобов`язати УСЗН Лубенської міської ради прийняти рішення про встановлення йому статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 2018 року, ще до призову на військову службу за контрактом в грудні 2018 року його рідного брата ОСОБА_2 , вони проживали разом в с. Петрівка-Роменська Полтавської області та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 його брат ОСОБА_2 , безпосередньо приймаючи участь в АТО на території с. Троїцьке Попаснянського району Луганської області, одержав тяжкі поранення, від чого ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Також, позивач зазначає, що він особисто доглядав свого брата після отримання ним травм, оскільки останній не міг самостійно себе обслуговувати та жити без сторонньої допомоги, поховав його після смерті та вступив у спадщину. В грудні 2021 року він звернувся до УСЗН Лубенської міської ради із заявою про встановлення йому статусу члена сім`ї померлого ветерана війни його брата, однак відповідач листом від 20.12.2021 року відмовив у встановленні вказаного статусу та видачі посвідчення, у зв`язку з тим, що він не відноситься до членів сім`ї загиблого брата.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , у відзиві УСЗН Лубенської міської ради вказує, що для встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни, він повинен належати до визначеного Законом України від 22.10.1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII) переліку осіб, які належать до членів сімей загиблих військовослужбовців, однак, до такого переліку останній не входить. При визначенні поняття «член сім`ї» позивач посилається на Сімейний кодекс України (далі СК України), проте це є помилковим, оскільки норми СК України є загальними нормами та поширюються на більш широке коло відносин, а Закон № 3551-XII є спеціальним Законом та врегульовує вужче коло суспільних відносин. Тому, в даному випадку слід керуватися саме нормами Закону № 3551-XII.

Також, відповідач зазначив, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 . Згідно з п 12-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12.05.1994 року (Положення № 302), особам, які мають право на отримання кількох посвідчень відповідно до Закону № 3551-XII, видається лише одне посвідчення за їх вибором. Ветеранам війни, яким одночасно встановлено правовий статус згідно із ст. 10 Закону № 3551-XII видається одне посвідчення за їх вибором, в якому робиться відмітка про встановлення іншого правового статусу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, позивач не є особою, на яку в порядку ст. 10 Закону № 3551-XII поширюється його чинність.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги її адміністративного позову в повному обсязі.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у позові.

Крім того, позивач зазначив, що обґрунтовуючи, неврахування висновків Верховного Суду, суд першої інстанції зазначив «Суд не вбачає підстав для врахування під час розгляду цієї справи висновків Верховного Суду, висловлених в постанові від 26.05.2020 року у справі № 735/1417/16-а, оскільки розгляд вказаної справи стосувався отримання сестрою загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги у порядку Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII), а розгляд даної справи стосується питання встановлення брату загиблого військовослужбовця статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни і видачі посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни в порядку Закону № 3551-XII, тобто фактичні обставини у цих справах є відмінними. При цьому статус члена родини загиблого військовослужбовця необхідний йому саме для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом № 2011-XII. Міністерством у справах ветеранів України 23.11.2021 року було відмовлено йому у призначенні грошової допомоги у зв`язку з загибеллю його брата ОСОБА_2 , так як ним не було надано на розгляд комісії посвідчення члена родини загиблого військовослужбовця.

У відзиві на апеляційну скаргу, УСЗН Лубенської міської ради просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до актового запису № 401 від 24.02.1967 року та актового записку № 2597 від 19.12.1970 року (а.с. 15-16) батьками позивача та ОСОБА_2 , народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.11.2019 року № 273, довідки військової частини НОМЕР_2 від 08.07.2019 року № 4235, витягу з протоколу засідання 11 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 270 від 02.06.2020 року) ОСОБА_2 24.03.2019 року, безпосередньо виконуючи завдання в районі проведення операції Об`єднаних сил на захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, під час бойового чергування «резерв батальйону» в районі с. Троїцьке Попаснянського району Луганської області одержав закриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку, крововилив в таламус з проривом в шлуночки, гемотампонадою четвертого ступеня (а.с. 10-12).

06.11.2019 року Новоград-Волинським міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Житомирській області складений актовий запис № 644 про смерть ОСОБА_2 (а.с. 13).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради від 22.06.2020 року № 652 позивач проживав без реєстрації місця проживання в червні-липні 2018 року та у вересні-жовтні 2019 року разом з братом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (підстава: акт-підтвердження від 22.06.2020 року) та вели спільне господарство (а.с. 17).

25.03.2021 року на ім`я ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого брата ОСОБА_2 (а.с. 18).

У грудні 2021 року позивач звернувся до УСЗН Лубенської міської ради із заявою про встановлення йому статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни та видачу посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни.

Листом від 20.12.2021 за вих.№ 03-62/4886 УСЗН Виконавчого комітету Лубенської міської ради відмовило позивачу у встановленні йому статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни, оскільки останній не відноситься до визначеного ст. 10 Законом № 3551-XII переліку осіб, які належать до членів сімей загиблих військовослужбовців.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Закон № 3551-XII, визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Статтею 2 Закону № 3551-XII визначено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Місцеві ради, підприємства, установи та організації мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать:

утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія;

батьки;

один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;

діти, які не мають (і не мали) своїх сімей;

діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття;

діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до СК України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним основним осередком суспільства, її складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 735/1417/16-а (постанова від 26.05.2020 року).

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Погоджуючись з висновком суду про необґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що єдиним доказом в підтвердження цих вимог судам першої та апеляційної інстанції позивачем надана довідка виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради від 22.06.2020 року № 652.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи містять докази, які частково спростовують визначене в означеній довідці про спільне проживання позивача з померлим у період жовтня вересня 2019 року.

Як убачається з копії витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 273 від 11.11.2019 року військовослужбовець в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 перебував у щорічній основній відпустці лише 25 діб у період з 10.09.2019 року по 04.10.2019 року, а позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Інших доказів, які б посвідчили законність підстав для перебування померлого ОСОБА_2 поза межами служби у період жовтня вересня 2019 року позивачем не надано.

Колегія суддів вважає, що із наданого позивачем доказу неможливо встановити факт постійного спільного проживання разом із померлим братом і визначене у довідці від 22.06.2020 року № 652 про те, що у червні-липні 2018 року брати Черкасови проживали разом та вели спільне господарство не є підтвердженням цього факту.

Колегія суддів зазначає, шо поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними. Такого роду факти встановлюються в судовому порядку, однак, позивачем ОСОБА_1 не надано належних та достовірних доказів свого проживання однією сім`єю із померлим братом.

Можливе спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в червні-липні 2018 року та у період з 10.09.2019 року по 04.10.2019 року, допомога по господарству, забезпечення ліками, догляд у лікарні, а також наявність у позивача свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та участь у його похованні, не є достатніми доказами на підтвердження факту проживання зазначених осіб однією сім`єю.

Крім того, колегія суддів зауважує, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Колегія суддів не приймає посилання ОСОБА_1 на правовий висновок, викладений Верховним судом у постанові від 26.05.2020 року у справі № 735/1417/16-а, оскільки встановлені судом фактичні обставини у цих справах не є тотожними зі справою, що розглядається.

З урахуванням наведено вище, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , та не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25 березня 2022 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді Л.В. Курило А.О. Бегунц