Справа № 520/11872/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Тітов О.М.

24 травня 2023 р. Справа № 520/11872/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В с т а н о в и в:

01.07.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, (далі ГУ ДПС у Харківській області, контролюючий орган) від 15.03.2021 року № 0-2032-18 та № 0-2032-19 щодо нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він зареєстрований як фізична особа - підприємець та основним видом діяльності є код КВЕД 13.95 - виробництво нетканих текстильних матеріалів і виробів із них, крім одягу, та є власником нежитлових будівель літ. «А-3». загальна площа -1621.9 кв.м. та літ. «З-1» загальна площа - 27.4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані будівлі не здаються в оренду фізичною особою-підприємцем будь-яким іншим особам, посилаючись на бухгалтерські і податкові звітності, що періодично надаються відповідачеві.

Позивач вказує, що зазначені нежитлові будівлі не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно з огляду на положення п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), як будівля промисловості, що використовується у своїй господарській діяльності.

Відповідно до експертного висновку АСЗ №2114503 від 25.05.2021 року ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві», спірна будівля віднесена до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) за функціональним призначенням «Виробництво нетканих текстильних матеріалів і виробів із них».

В адміністративній позовній заяві позивачем зазначено, що він звертався до відповідача, у тому числі письмово в порядку п.п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України щодо проведення звірки об`єктів нерухомості, надаючи необхідні для цього документи.

Обґрунтовуючи підстави адміністративного позову, позивач, з посиланням на висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №820/3556/17 в постанові від 17.02.2020 року та на податкове законодавство, що діяло у спірні податкові періоди так і за чинним на даний час, вважає, що спірна будівля не може вважатись об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, а тому відповідачем було порушене право позивача на вільне володіння своїм майном.

В додаткових поясненнях позивач, зазначив, що у відповідача були відсутні будь-які підстави при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язковим.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, у відзиві на адміністративний позов, відповідач вважає доводи та аргументи позивача, покладені в обґрунтування позовних вимог, безпідставними та помилковими. Зазначає, що наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості, не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Відповідач зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили, що впродовж 2018 та 2019 років спірні нежитлові будівлі використовувались за функціональним призначенням та в межах власної господарської діяльності, зокрема первинних документів щодо придбання сировини, договорів поставки нетканих текстильних матеріалів та виробів з них контрагентам, документів про сплату за поставлений товар та інших.

У відзиві відповідач також зауважує, що, відповідно до інформаційних баз ІТС «Податковий блок» у 2018-2019 роках позивач перебував на обліку, як фізична особа-підприємець, платник єдиного податку ІІІ групи. Відповідно до заяви на право застосування спрощеної системи оподаткування за позивачем зареєстровані види діяльності :КВЕД 47.51 роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах, КВЕД 47.89 роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами, КВЕД 47.78 роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, КВЕД 46.90 неспеціалізована оптова торгівля. Місце провадження діяльності - м. Харків, ТЦ «Барабашово», майдан Повстання, 78.

Лише 12.07.2021 року на підставі заяви позивача на право застосування спрощеної системи оподаткування, були внесені зміни до Реєстру платників єдиного податку в частині здійснення місця провадження діяльності - територія України, та додано вид діяльності за КВЕД 13.95 виробництво нетканих текстильних матеріалів та виробів з них, крім одягу.

Крім того, в податкових деклараціях про майновий стан і доходи позивача за 2018-2019 роки, ним задекларовано доход від надання майна в оренду, лізинг, що є безумовною підставою не застосовувати пільги, передбачені пп. «є», пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Оскільки спірні нежитлові приміщення є об`єктом оподаткування, при формуванні податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018-2019 роки, контролюючим органом застосована ставка податку відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 року №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та відповідно до рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 року № 1284/18 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» для нежитлових приміщень будівлі торгівельні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року (розгляд справи відбувся в порядку письмового провадження) у задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що позивачем документально не підтверджено, що він використовував у 2018 та 2019 роках належне йому нерухоме майно для промислового виробництва, що виключає звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги фактично обґрунтовані доводами, що покладені позивачем у якості підстав звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що під час розгляду справи контролюючим органом у порядку ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено юридичної правомірності та фактичної обґрунтованості власного управлінського волевиявлення з приводу обчислення податку на нерухоме мано, відмінне від земельної ділянки саме за ставкою 1% мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. об`єкту нерухомого майна. Вважає, що у відповідача відсутні підстави при обчисленні податку на нерухоме майно , відмінне від земельної ділянки застосовувати ставки 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язковим у даному випадку.

Посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного суду від 05.11.2018 року у справі № 822/2687/17 та аналогічні висновки Другого апеляційного адміністративного суду у подібних справах, в апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким його позов задовольнити та визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області № 0-2032-18 та № 0-2032-19 від 15.03.2021 року щодо нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Аргументи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу за змістом загалом аналогічні доводам відзиву на адміністративний позов ОСОБА_1 .

Відповідачем також зазначено, що контролюючий орган діяв виключно в межах законодавства та права позивача порушено не було. Оскаржуване рішення є законним та прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Також відповідач звертає увагу, що позовна заява обґрунтована виключно доводами про відсутність об`єкта оподаткування. Саме з підстав незгоди останнього з віднесення власного нерухомого майна до об`єкту оподаткування позивач вважає спірні податкові повідомлення рішення протиправними. Жодних заперечень з приводу неправильного визначення суми податкового зобов`язання, зокрема, застосування контролюючим органом неправильно визначеної ставки податку позовна заява не містить. Тобто оскаржуючи рішення позивач обґрунтовує свої доводи посиланням на позовні вимоги та підстави позову. Що не були заявлені в суді першої інстанції, а саме : неправильне визначення ставки податку , яка підлягала застосуванню.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 ПК України, до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

Згідно п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 року (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України).

Відповідно до положень п.п. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.п. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п. 266.6.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт «є» п.п. 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлював, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Законом України від 16.01.2020 року змінена редакція п.п. «є» п.п. 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України, - «будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником нежитлових будівель, а саме: літ. «А-3» площею 1621,9 кв.м. та літ. «З-1» площею 27,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

15.03.2021 року ГУ ДПС у Харківській області відповідно до п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-2032-18, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2018 рік» в розмірі 61.403,44 грн. (а.с. 10).

Також 15.03.2021 року ГУ ДПС у Харківській області відповідно до п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст.266 ПК України прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-2032-19, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2019 рік» в розмірі 68.825,29 грн. (а.с. 11).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Колегія суддів зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (п.п. «ґ» п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Отже, застосування п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вищенаведений правовий висновок було сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 року у справі № 820/3556/17.

У цій постанові судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.05.2018 року (справа № 806/2676/17), а саме в частині, що застосування п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств.

Таким чином, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Належні позивачу на праві власності нежитлові будівлі, а саме: літ. «А-3», площею 1621,9 кв.м., та літ. «З-1», площею 27,4 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є будівлями промисловості (ДК 018:2000), відповідно до наданого позивачем Експертного висновку АЗС № 2114503 від 25.05.2021 року Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» (а.с.14-17).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначений Експертний висновок не є достатнім доказом того, що дані нежитлові приміщення у спірні податкові періоди фактично використовувались за їх цільовим призначенням, а саме - виробництво нетканих текстильних матеріалів та виробів з них, оскільки встановлення юридичних фактів, а саме. факту використання нежитлових приміщень позивачем за їх цільовим призначенням, не входить до компетенції судових експертів/експертів.

З наданої відповідачем інформації з реєстру платників податків єдиного податку (по фізичним особам), облікованих станом на 12.07.2021 року баз в 2018-2019 роках ОСОБА_1 перебував на обліку, як фізична особа - підприємець, платник єдиного податку ІІІ групи.(а.с.37-40).

Відповідно до заяви позивача про право застосування спрощеної системи оподаткування від 20.02.2001 року зареєстровані такі види діяльності: КВЕД 47.51 - роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах; КВЕД 47.89 - роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; КВЕД 47.78 - роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; КВЕД 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля. Місце провадження діяльності - м. Харків, ТЦ «Барабашово», майдан Повстання, 7/8 (а.с.53).

Тільки 12.07.2021 року, на підставі наданої позивачем заяви на право застосування спрощеної системи оподаткування, були внесені зміни до Реєстру платників єдиного податку в частині здійснення місця провадження діяльності - територія України, та додано вид діяльності за КВЕД 13.95 - виробництво нетканих текстильних матеріалів та виробів з них, крім одягу (а.с.52).

Тобто, за позивачем зареєстрований вид діяльності КВЕД 13.95 - виробництво нетканих текстильних матеріалів та виробів з них, крім одягу, був зареєстрований з 12.07.2021 року, що вказує на те, що у спірний податковий період (2018-2019 роки) позивачем здійснювалась інша діяльність.

Даний факт не спростовується податковими деклараціями позивача, як платника єдиного податку за 2018-2019 роки, в яких зазначено види діяльності у звітному періоді - КВЕД 47.51 - роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах (а.с.41, 42).

В податкових деклараціях позивача за 2018 рік та за 2019 рік про майновий стан і доходи (а.с.37-40) задекларовано доходи від надання майна в оренду, лізинг, що є підставою для незастосування пільг, передбачених пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Отже, за встановлених у справі обставин щодо невикористання позивачем спірних нежитлових приміщень в межах саме власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням, права на пільгу, передбачену пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, позивач не має.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зауважує, що інших доказів на підтвердження обґрунтованості вимог адміністративного позову ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надав.

Розглядаючи дану справу, суд оцінює оскаржувані рішення відповідача на відповідність ст. 19 Конституції, ст. 2 КАС України, оскільки суть спору полягає у незаконності, на думку позивача, податкових повідомлень-рішень відповідача від 15.03.2021 року № 0-2032-18 та № 0-2032-19 щодо нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки

Частиною другою ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, в апеляційній скарзі позивач посилається на безпідставність застосування відповідачем ставки оподаткування об`єктів нежитлової нерухомості, відмінної від земельної ділянки в розмірі 1%.

За правилом п. 266.5.1 ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким рішеннями органу місцевого самоврядування є рішення Харківської міської ради №1793/15 від 21.01.2015 року та рішення Харківської міської ради від 22.02.2017р. №542/17.

Для справляння податку у порядку ст.266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є:

1) місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі);

2) тип об`єкта (тобто тип чи категорія будівлі).

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Колегія суддів звертає увагу, що інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна є, зокрема, Класифікатор № 507 як складова частина Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні (Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 за № 507 (ДК 018-2000).

Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Таку правову позицію викладено Верховним Судом в постанові від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16.

Під час розрахунку податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, контролюючим органом з огляду на класифікацію спірних об`єктів відповідно до функціонального призначення, визначено застосування ставки податку відповідно до рішення ХІ сесії Харківської міської ради VII скликання від 22.02.2017 року №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та відповідно до рішення ХХІІІ сесії Харківської міської ради VII скликання від 28.11.2018 року № 1284/18 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», що становить для нежитлових приміщень будівлі торгівельні 1%, виходячи із 37,23 грн. за 1 кв.м. та ставки податку 1 % у податковому повідомленні-рішенні від 15.03.2021 року № 0-2032-18, та із 41,73 грн. за 1 кв.м. та ставки податку 1% у податковому повідомленні-рішенні від 15.03.2021 року № 0-2032-19.

Доказів використання позивачем спірних нежитлових приміщень у спірні податкові періоди як будівлі торгівельні, відповідачем не надано.

Наданим до матеріалів справи ОСОБА_1 експертним висновком АСЗ № 2114503 від 25.05.2021 року, затвердженим ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві», що є уповноваженою установою на ведення Класифікатора ДКБС 018-2000, підтверджено правильність класифікації відповідно до функціонального призначення - виробництво нетканих текстильних матеріалів і виробів із них.

Разом з тим даний висновок не встановлює використання цих нежитлових приміщень позивачем у спірні податкові періоди за цільовим призначенням.

Колегія суддів звертає увагу, що нормами ПК України визначено, що ставка податку на нерухоме майно має бути визначена за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також з урахуванням додатково поданих документів, зокрема технічного паспорту, експлікацією якого визначено функціональне призначення приміщень.

Крім того, колегія суддів, загалом погоджуючись з висновками суду першої інстанції, прийшла до висновку про скасування оскаржуваного рішення, відповідно до положень ч. 2 ст. 308 КАС України, не обмежується доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Так, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та вирішено про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою суду від 03.09.2021 року з метою дослідження доказів, на які посилається відповідач у своєму відзиві на позов, мають бути досліджені у відкритому судовому засіданні, подальший розгляд адміністративної справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 260 КАС України, якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.

Всупереч зазначеній нормі, оскаржуване рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року прийнято в порядку письмового провадження відповідно до п. 4 ст. 229 КАС України без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи.

Відповідно до ч. 3 п. 7 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України).

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Курило