Справа № 460/547/21
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2023 року м. Рівне №460/547/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., за участю секретаря судового засідання Юрчук А.М., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: представник Кректун О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненської обласної прокуратури
про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Рівненської обласної прокуратури (далі відповідач) про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням в сумі 22527,33грн.

Позов обґрунтовано тим, що, звільняючи позивача з органів прокуратури, відповідач протиправно не виплатив вихідну допомогу, передбачену Кодексом законів про працю України.

Ухвалою суду від 02.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче засідання на 02.03.2021.

02.03.2021 підготовче засідання у справі не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді. Ухвалою суду від 15.03.2021 підготовче засідання відкладено на 30.03.2021.

12.03.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначеному Законом України "Про прокуратуру", який не передбаченому виплату вихідної допомоги при звільненні.

30.03.2021 підготовче засідання у справі не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючої судді відпустці. Ухвалою суду від 09.04.2021 підготовче засідання відкладено на 22.04.2021.

22.04.2021 підготовче засідання у справі не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді. Ухвалою суду від 29.04.2021 підготовче засідання відкладено на 06.05.2021.

Підготовче засідання 06.06.2021 відкладено на 20.05.2021 у зв`язку з неприбуттям позивача, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце засідання.

Підготовче засідання 20.05.2021 відкладено за клопотанням представника відповідача на 03.06.2021.

Підготовче засідання 03.06.2021 відкладено для повторного виклику позивача на 22.06.2021.

Підготовче засідання 22.06.2021 відкладено за клопотанням позивача на 29.06.2021.

У підготовчому засіданні 29.06.2021 ухвалою суду зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням в адміністративній справі №460/550/21.

Ухвалою суду від 20.02.2023 поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09.03.2023.

Ухвалою суду від 09.03.2023 відкладено підготовче засідання за клопотанням сторін на 28.03.2023.

Підготовче засідання 28.03.2023 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці. Ухвалою суду від 03.04.2023 відкладено підготовче засідання на 13.04.2023.

У підготовчому засіданні 13.04.2023 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 27.04.2023.

У судовому засіданні 27.04.2023 відкладено розгляд справи за клопотанням позивача на 11.05.2023.

У судовому засіданні 11.05.2023 закінчено розгляд справи ухваленням рішення суду.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши у судовому засіданні долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури, наказом в.о.керівника Рівненської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року №1311к звільнений з посади прокурора Рівненської місцевої прокуратури Рівненської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" 30 грудня 2020 року.

Зазначений наказ в.о.керівника Рівненської обласної прокуратури видав, керуючись ст.11 Закону України "Про прокуратуру", пп.2 ч.1 п.19 розд.ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".

При звільненні позивача та проведенні остаточного розрахунку йому не була виплачена вихідна допомога, що відповідачем не заперечується.

Вважаючи, що має право на отримання вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-ІХ (далі Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Зокрема, згідно з п.6 розд.ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру".

За приписами пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно з пп.1 п.19 розділу II Закону №113-ІХ, прокурори, які на день набрання ним чинності займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" за умови неподання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію або у разі неуспішного проходження атестації.

При цьому в силу пп.2 п.19 розд.ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Так, п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Суд бере до уваги, що згідно із Законом №113-ІХ ст.51 Закону №1697-VII доповнено частиною 5, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

При цьому, вказаною нормою не обмежено право прокурора при звільненні з посади на вихідну допомогу.

Згідно із ст.1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 ч.1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Суд зазначає, що Законом №113-ІХ статтю 40 КЗпП України доповнено частиною 5.

Так, згідно з ч.5 ст.40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено з посади прокурора на відповідно до пп.2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації прокурором.

Однак, Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомог при звільненні прокурорів у разі неуспішного проходження атестації.

Поряд з цим, КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон №1697-VII є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте КЗпП України регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем у тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що внесені Законом №113-ІХ зміни в Закон №1697-VII та в КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII.

Зокрема, Закон №1697-VII встановлює обмеження тільки щодо непоширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Внесені зміни в КЗпП України стосуються обмежень щодо застосування положень частини 2 статті 40, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу.

Однак, застереження щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні ані Закон №1697-VII, ані КЗпП України не містять.

У той же час, відсутність у наказі про звільнення посилання на положення п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги.

Суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 у справі №823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтовуючи відзив на позовну заяву, відповідач посилається на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 31.01.2018 у справі №820/1119/16.

З цього приводу суд зазначає таке.

У постанові від 31 січня 2018 року (справа №820/1119/16) Верховний Суд зазначив, серед іншого, таке:

"Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII, у тому числі ч.1 ст.46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року, а тому на час звільнення позивача були відсутні правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII.

Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII (а не ЗУ №1789-XII), яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання".

Поряд з цим, суд звертає увагу, що після набрання чинності Законом №113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлював іншу (протилежну) правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (через призму положень пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ).

Однак, з приводу посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16, Верховний Суд у постанові від 22 липня 2021 року (справа №300/2000/20) звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись таким самим підходом Верховний Суд у постанові від 22 липня 2021 року (справа №300/2000/20) дійшов висновку, що з огляду на сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів потрібно враховувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 360/2160/20, яка є останньою у цій категорії спорів (принаймні на дату ухвалення постанови від 22 липня 2021 року).

Аналогічної правової позиції дотримався Верховний Суд у постанові від 11.08.2021 у справі №640/9375/20.

Таким чином, посилання відповідача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 31.01.2018 у справі №820/1119/16, є неспроможними.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст.44 КЗпП України.

За правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), середній заробіток працівника визначається виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Згідно з абз.абз.1, 2 п.8 Порядку №100, такий заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки Рівненської обласної прокуратури від 19.01.2021 №21-7вн-21, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 на момент звільнення (30.12.2020) становила 22527,33грн.

У сукупності викладеного, позовна вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22527,33грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку із звільненням.

Стягнути на користь ОСОБА_1 із Рівненської обласної прокуратури вихідну допомогу в сумі 22527 (двадцять дві тисячі п`ятсот двадцять сім) гривень 33коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненської обласної прокуратури судові витрати із сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Рівненська обласна прокуратура (вул.16 Липня, буд.52, м.Рівне, 33028; ідентифікаційний код юридичної особи 02910077).

Повне рішення складено 22 травня 2023 року.

Суддя О.М. Дудар