Справа № 826/17916/18
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року Справа№ 826/17916/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України , Начальника управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Осипчука Романа Сергійовича про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Національного антикорупційного бюро України, Начальника управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Осипчука Романа Сергійовича, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії керівника Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Осипчука Романа Сергійовича, який діяв від імені Національного антикорупційного бюро України, що виявилися у відмові надати ОСОБА_1 інформації про всіх посадових та службових осіб, які виконуючі свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному проваджені №0000836 від 28.11.2017 року із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 28.11.2017 року по дату отримання запиту, що запитувалася;

- зобов`язати керівника Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Осипчука Романа Сергійовича та Національне антикорупційне бюро України, надати протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду ОСОБА_1 інформацію про всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному проваджені №0000836 від 28.11.2017 року із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 28.11.2017 року по дату отримання запиту, що запитувалася.

08.11.2018, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 263 КАС України.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

22.02.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 22.02.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.

27.02.2023, ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято до провадження вказану адміністративну справу та вирішено її розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Судом встановлено, що позивач в позовній заяві посилається на те, що ним було надіслано на адресу Національного антикорупційного бюро України (далі відповдіач-1, НАБУ) електронний запит про доступ до публічної інформації щодо відомостей, які стосуються кримінального провадження № 0000836, в якому він виокремлював необхідність надання інформації виключно щодо посадових осіб НАБУ, які здійснювали досудове розслідування, надати інформацію про всіх посадових осіб та службових осіб, які виконують свої посадові (службові) обов`язки та брали участь у розслідуванні із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 28.11.2017 по дату отримання запиту. Позивач отримав 23.10.2018 відскановану копію відповіді за підписом начальника управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Осипчука Романа Сергійовича (далі-відповдіач-2). За вказаною відповіддю позивачу було відмовлено у наданні запитуваної інформації на підставі ст. ст. 1 та 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та вказано, що запитувана інформація потребує підготовки та формування нового документу та такий запит не підпадає під дію вказаного Закону, має регулюватись іншим спеціальним законом про звернення громадян, повідомлено про надання інформації та документів у кримінальному провадженні, що врегульовано КПК України та рекомендовано звернутись в порядку останнього до слідчого або прокурора.

З такою відмовою позивач не згоден та вказав на те, що його запит ґрунтувався на положеннях ст. 34 Конституції України, ст. ст. 5, 7 Закону України «Про інформацію», ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації». ОСОБА_1 посилаючись на визначення публічної інформації згідно чинного законодавства та постанову Пленуму Вищого Адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 №10, відмову за підписом відповідача - 2 по справі вважає небунтованою, оскільки запитувана інформація не підпадає під жодний випадок відмови у її наданні визначений ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», вказує на неправомірне посилання щодо необхідності підготовки інформації та формування нового документу.

Позивач наполягає на тому, що його запит мав за собою мету отримання відображеної та задокументованої інформації, яка знаходиться у розпорядженні НАБУ та не носить характеру зауваження, скарги та пропозиції, що стосується діяльності, заяви та клопотання щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скарги про їх порушення, його запит не має подаватись та розглядатись за спеціальним законом та КПК України. ОСОБА_1 вважає, що за змістом свого запиту мав отримати усі відомості щодо детективів, прокурорів, керівників органу досудового розслідування, суддів й інших посадових або службових осіб, що брали участь у досудовому розслідуванні № 0000836, та наполягає, що запитувана інформація не є інформацією з обмеженим доступом посилаючись на ст. 20 Закону України «Про інформацію».

Враховуючи положення ст. 7 Закону України «Про доступ до судових рішень», інформацію за кримінальним провадженням не віднесено до такої, що не може бути розголошена та з урахуванням положень ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» не вважає запитувану інформацію конфіденційною.

Також, ОСОБА_1 вказав на порушенні відповідачами ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», останніми порушено визначений термін надання відповіді, дії відповідачів порушують ст. 19, ст. 34 Конституції України та вказані вище норми Законів, відтак, просить суд визнати протиправними дії відповідача-2 по відмові надати інформації про всіх посадових та службових осіб, які виконуючі свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному проваджені №0000836 від 28.11.2017 року із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 28.11.2017 року по дату отримання запиту, що запитувалася та зобов`язати відповідачів надати протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду належну відповідь на надісланий електронний запит.

З наданого до справи відзиву від відповідача-1 НАБУ, з якого вбачається позиція останнього із посиланням на норми ст. 1, ст. 4, ст. 10, ст. 16, ст. 27 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» щодо діяльності антикорупційного бюро, заборони незаконного втручання у діяльність бюро серед визначених також інших фізичних та юридичних осіб. Зокрема, ст. 16 вказаного Закону визначено що бюро здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проведення досудових розслідувань інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом. Відповідно до положень щодо визначення слідчого за п. 17 ст. 3 КПК України, оперативно-розшукової діяльності за абз. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та вказуючи на положення ст. 30 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» вказує про те, що не може бути обмежено в доступі до інформації щодо загального бюджету бюро, його компетенції та основних напрямів діяльності, а також щодо притягнення до відповідальність за вчинення правопорушень працівників Національного бюро.

Відповідач також зазначає про положення ст. 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» за якою таємна інформація є інформація, що містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється даним Законом та спеціальними законами. Відповідно до ст. 60 КПК України визначені права заявника має право отримати відповідну інформацію про кримінальне правопорушення та за ст. 221 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язані за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за певним виключенням із розуміння заходів безпеки до певних осіб за кримінальним провадженням та матеріалів, ознайомлення з якими може зашкодити провадженню. Відмова від ознайомлення не допускається. Враховуючи п. 4.1 розділу 4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 №10 передбачено, що процесуальні закони, зокрема КПК України регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) провадження.

Отримавши запит позивача 17.10.2018 ОСОБА_1 повідомлено, що запитувана інформація є відомостями досудового розслідування, котрі можуть бути розголошені лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони є можливими та відповідно запропоновано звернутись до слідчого та прокурора у кримінальному провадженні №0000836 в порядку КПК України. Відповідач зауважив, що запит позивача розглядався за положенням Закону України «Про звернення громадян» оскільки запитувана інформація за своєю суттю потребувала підготовки інформації та формування нового документа, вказав про повторно отриманий запит від 24.10.2018 щодо надання відповіді за опрацьованим попереднім запитом та листом від 10.10.2018 повідомлено ОСОБА_1 про дотримання строків надання відповіді на запит та роз`яснено право на оскарження. Відповідачем не було порушено норми діючого законодавства під час опрацювання запиту позивача, у задоволенні позову просить суд відмовити.

Відповідачем-1 НАБУ долучено до відзиву матеріали з кримінального провадження №0000836 та листування з ОСОБА_1 .

Відповідачем 2 Начальником управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Осипчука Романа Сергійовича, також надано до справи відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 просить відмовити в задоволенні позову за аналогічних підстав та викладених обставин вказаних відповдачем-1 у відзиві та зауважив, що ОСОБА_1 як учасник кримінального провадження зі статусом потерпілого для отримання відомостей досудового розслідування повинен був звернутись до НАБУ не у порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», а у порядку визначеному КПК України.

Позивач ОСОБА_1 , у поданому до суду запереченні на відзиви відповідачів вказав про те, що приведені у відзивах норми Законів України не спростовують висновків щодо незаконної відмови у доступі до публічної інформації оскільки право на отримання доступу до інформації є Конституційним правом кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір, законодавством про Національне бюро не встановлено обмежень щодо надання доступу до публічної інформації за ст. 8 останнього Закону, директор бюро забезпечує додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є Національне бюро. Зауважив також, що відповідачами наводяться у відзиві значний обсяг зайвої інформації, яка не має стосунку до предмета оскарження та частково не відповідає дійсності, наполягає на незаконній та несвоєчасній відмові відповідачів у доступі до публічної інформації та задоволенні позову в повному обсязі.

Інших пояснень, заяв чи клопотань, додаткових доказів від сторін по справі до суду не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України заявами по суті справи є позов та відзив.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у справі матеріалів та наданих сторонами доказів.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ст. 9 КАС України).

Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про національне антикорупційне буро» від 14 жовтня 2014 року № 1698-VII (далі Закон №1698-VII) Національне антикорупційне бюро України (далі - Національне бюро) є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці.

Забороняється незаконне втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших фізичних або юридичних осіб у діяльність Національного бюро (ч. 3 ст. 4 Закону №1698-VII).

Оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених законом до підслідності Національного бюро, а також в інших справах, витребуваних до Національного бюро прокурором, що здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування працівниками Національного бюро, проводять старші детективи та детективи Національного бюро, які є державними службовцями (абз. 3 ч. 1 ст. 10 Закону №1698-VII).

Національне бюро, серед вказаного, зокрема, здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проводить досудове розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом (п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону №1698-VII).

З метою попередження, виявлення та розслідування правопорушень у діяльності працівників Національного бюро у складі його центрального управління діє підрозділ внутрішнього контролю. Рішенням Директора Національного бюро у складі територіальних управлінь Національного бюро можуть створюватися підрозділи внутрішнього контролю. Підрозділи внутрішнього контролю підпорядковуються безпосередньо Директору Національного бюро (абз. 1 ч. 1 ст. 27 Закону №1698-VII).

Згідно п. 5-1 ч. 2 ст. 27 Закону №1698-VII підрозділ внутрішнього контролю Національного бюро має такі обов`язки, зокрема, здійснювати оперативно-розшукові заходи та досудове розслідування з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень у діяльності працівників Національного бюро.

Відповідно до ст. 3 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КК України) визначені наступні поняття, зокрема,

кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність;

слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень;

сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники;

учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

За ст. 30 Закону №1698-VII Національне бюро через засоби масової інформації, на своєму офіційному веб-сайті та в інших формах регулярно інформує суспільство про свою діяльність.

Національне бюро оприлюднює та надає інформацію на запити в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Національне бюро готує та оприлюднює не пізніше 10 лютого і 10 серпня в загальнодержавних друкованих засобах масової інформації та на власній офіційній веб-сторінці в мережі Інтернет звіт про свою діяльність протягом попередніх шести місяців, поданий Президенту України, Верховній Раді України та Кабінету Міністрів України.

Не може бути обмежено доступ до інформації щодо загального бюджету Національного бюро, його компетенції та основних напрямів діяльності, а також щодо притягнення до відповідальності за вчинення правопорушень працівників Національного бюро.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України "Про інформацію" №2657-ХІІ від 02.10.1992 (далі - Закон №2657-ХІІ).

Відповідно до ст. 5 Закону №2657-ХІІ кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

За ч. 2 ст. 6 Закону №2657-ХІІ право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частинами 1, 2 статті 7 Закону №2657-ХІІ право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 20 Закону №2657-ХІІ визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо (ст. 29 Закону №2657-ХІІ).

Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі Закон № 2939-VI) визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Статтею 1 Закону № 2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 2 вказаного Закону метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі (ч. 5 ст. 22 Закону № 2939-VI.

За положенням ст. 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1)конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше (ч. 3 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами (ст. 8 Закону № 2939-VI)

За обставинами по справі вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із електронним запитом 17.0.2018 до НАБУ із посиланням на Закону України «Про доступ до публічної інформації» та проханням надати інформацію про всіх посадових та службових осіб, які виконують свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017 із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 28.11.2017 року по датку отримання запиту.

23.10.2018 Національним антикорупційним бюро України за підписом керівника управління внутрішнього контролю Осипчук Р. складено та надіслано позивачу відповідь, в якій вказано про те, що лист містить питання, що за своєю суттю потребують підготовки інформації та формування нового документа і, як наслідок, не підпадають під дію статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону, цей Закон не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регламентуються спеціальним законом.

Вказано також про те, що надання інформації та документів у кримінальному провадженні врегульовано спеціальним законом КПК України, інформація стосовно посадових осіб Національного бюро, які здійснювали досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017, відповідно до ч. 1 ст. 222 КПК України є відомостями досудового розслідування, котрі можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Для отримання запитуваної інформації відповідачем рекомендовано звернутись до слідчого чи прокурора у кримінальному провадженні №0000836 у порядку, передбаченому КПК України. Також, роз`яснено право на оскарження такого прийнятого рішення посадовій особі вищого рівня або до суду.

Позивач, отримавши вказану відмову відповідачів, вважає її протиправною, необґрунтованою, надану з порушенням термінів подання відповіді на запит та підстави відмови вважає такими, що не підпадають під визначені законодавством. Як наслідок, оскаржує таку відмову у судовому порядку.

Відповідачі наполягають, що ОСОБА_1 має звернутись за запитуваною інформацією в порядку КПК України.

З наданих до справи матеріалів відповідачами вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до НАБУ із заявою про вчинення кримінального правопорушення (злочину) від 22.09.2017 детективом Національного бюро Шевченком В.І., яке полягало у незаконному зібранні конфіденційної інформації стосовно ОСОБА_1 без його згоди, порушення встановлених законом гарантій адвокатської діяльності без законних підстав, поширення недостовірної інформації про вчиненим ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 366-1, 368 ч. 1 КК України.

Заява надійшла до НАБУ 27.09.2017, але в порушення вимог ст. 214 КПК України, відомості по вказаній заяві, уповноваженими службовими особами НАБУ до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були, відповідно ОСОБА_1 подав до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва на бездіяльність уповноважених службових осіб Національного антикорупційного бюро України, щодо не внесення відомостей про вчинення злочину до ЄРДР після отримання заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.10.2017 у справі №760/20931/17 скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано уповноважених службових осіб НАБУ внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення по заяві ОСОБА_1 від 22.09.2017 року, яка надійшла до НАБУ 27.09.2017 року, та розпочати досудове розслідування по заяві.

Постановою НАБУ від 06.12.2017 №131-188/45184, під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, у зв`язку із тим, що слідством не встановлено ознак, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, відмовлено ОСОБА_1 у визнанні потерпілим.

31.08.2018 постановою НАБУ кримінальне провадження №0000836 від 28.11.2017 закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діях старшого детектива Національного бюро відділу внутрішніх розслідувань Управління внутрішнього контролю ОСОБА_2 та детектива Національного бюро Четвертого відділу Третього підрозділу Головного підрозділу детективів ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Зокрема, така винесена з підстав не надання ОСОБА_1 на запит детектива копії документів, які можуть свідчити про заподіяння кримінальним правопорушенням моральної шкоди у розмірі 4 млн. грн.

21.09.2018 ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва у справі №760/16525/18 скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову старшого детектива відділу внутрішніх розслідувань Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України від 06.12.2017 про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017 скасовано.

05.10.2018 ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва у справі №760/24478/18 скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову від 31 серпня 2018 року детектива Національного бюро відділу запобігання корупції та інформаційної безпеки Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000836 від 28 листопада 2017 року, скасовано.

Відповідно, в період оскарження постанов НАБУ щодо відмови у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017, закриття кримінального провадження, ОСОБА_1 звертався до НАБУ із спірним у даній справі запитом щодо отримання саме повної інформації щодо посадових осіб які вчиняли дії за кримінальним провадженням №0000836 від 28.11.2017 по дату надіслання запиту, зокрема позивач просив надати прізвища, ім`я, по- батькові та посади.

Статус ОСОБА_1 на дату подачі запиту 17.10.2018 як потерпілого за кримінальним провадженням визначено за наслідками скасування 21.09.2018 ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва у справі №760/16525/18 постанови від 06.12.2017 про відмову у визнанні потерпілим та ухвали від 05.10.2018 слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва у справі №760/24478/18 про скасування постанови від 31 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження.

За відомостями кримінального провадження №0000836 відновлено кримінальне провадження 19.11.2018.

Щодо спірної відмови відповідачів на запит ОСОБА_1 від 17.10.2018 суд зазначає, що за ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

З урахуванням визначеного та зазначеного вище поняття учасника кримінального провадження за ст. 3 КПК України до якого відноситься зокрема потерпілий, згідно п. 4, п. 11, п. 13 ч. 1 ст. 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право, відповідно: заявляти відводи та клопотання; знайомитися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому цим Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, а також знайомитися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у випадку закриття цього провадження; одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення у випадках, передбачених цим Кодексом.

Слідчий, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого знаходиться в матеріалах досудового розслідування, не допускається (ч. 1 ст. 221 КПК України).

За ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого (ч. 5 ст. 40 КПК України).

Враховуючи вищевказане та встановлене, відповідно до Закону України «Про національне антикорупційне бюро» та Закону України «Про доступ до публічної інформації, положення КПК України вбачається, що інформація, запитувана позивачем у запиті від 17.10.2018 стосувалась посадових осіб, які здійснювали кримінальне провадження №0000836, така інформація вважається запитувана як учасником кримінального провадження та може бути надана відповідь із врахуванням прав та інтересів кожного із учасників та сторін кримінального провадження, за згодою слідчого або прокурора, в порядку визначеному КПК України.

Варто зазначити, що в тексті позовної заяви відсутнє будь-яке обґрунтування ОСОБА_1 у запитуваній повній інформації щодо ідентифікації осіб, які здійснювали кримінальне провадження № 0000836 до моменту подання запиту, а також відсутнє будь-яке обґрунтування наявного наміру позивача отримати спірну інформацію відносно посадових осіб бюро та наміру її подальшого використання.

Суд також зазначає, що як вказано у п. 1.1 постанови Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 № 10 відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-У1 "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-УІ) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та па будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Аналіз цього визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у статті 13 Закону № 2939-УІ, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, відповідно визначених законом.

Визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь- якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володі ти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону № 2939- УО.

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованого" і є публічною.

Згідно п. 4.1 вказаної постанови процесуальні закони (Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судо вого провадження.

Доступ осіб, які беруть участь у розгляді справи, та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси чи обов`язки, до інформації, створеної (одержаної) у ході судового провадження, до судових рішень забезпечується у порядку, встановленому процесуальним законодавством, з урахуванням передбачених нормами Закону України "Про доступ до судових рішень" особливостей.

Так само Закон України "Про виконавче провадження" регламентує спеціальний порядок доступу (ознайомлення) сторін виконавчого провадження до інформації, створеної (одержаної) у ході виконавчого провадження.

Відтак положення Закону № 2939-VI не поширюються на доступ учасників відповідних процесів та сторін виконавчого провадження до викладеної інформації.

Відповідно до п. 5.10 постанови відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2939- VI таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Це визначення також узгоджується з частиною третьою статті 32 Конституції України, відповідно до якої кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Таким чином, таємною інформація може визначатись виключно законом.

Суд враховує у справі ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» яка вказує про те, що цей Закон не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регламентуються спеціальним законом.

В даному випадку ОСОБА_1 мав звернутись до розпорядника інформації, а саме слідчого чи прокурора в порядку КПК України, у зв`язку з чим відмова відповідачів є правомірною.

Суд зазначає про необґрунтоване твердження позивача щодо відмови, яка не відповідає жодній із визначених в ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки за вказаним запитом, з урахуванням положень п. 1.1, п. 4.1 постанови Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 № 10, НАБУ не вважається розпорядником інформації за кримінальним провадженням №0000836, якими є слідчий або прокурор, відповідно запит не підпадає під дію вказаної вище ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит (п. 1 ч. 1 ст. 22 № 2939-УІ).

Щодо терміну розгляду звернення позивача, суд вважає таким, що не пропущений враховуючи обставини звернення позивача у спосіб інший, ніж визначено законодавством та положення ст.20 Закону України «Про звернення громадян».

Також, суд враховує, що 19.11.2018 відновлено кримінальне провадження №0000836 від 28.11.2017, надано ОСОБА_1 статусу потерпілого за його заявою від 04.11.2018, повідомлено про це ОСОБА_1 та винесено 19.11.2018 НАБУ постанову про задоволення клопотання потерпілого від 12.11.2018 щодо ознайомлення із матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017 з можливістю робити виписки та копії.

З наявних у справі матеріалів ОСОБА_1 не скористався правом на ознайомлення із матеріалами кримінального провадження після 19.11.2018. Інших відомостей матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Позивач у справі не довів протиправність відмови відповідачів у доступі на публічну інформацію та відповідачами, як суб`єктами владних повноважень наведено та надано належні і достатні докази на спростування доводів позивача.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Решта доводів сторін не впливають на висновки суду.

За ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У підсумку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За наслідками вирішення спору у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.