Справа № 760/9363/18
Суддя: Усатова І. А.
Дата ухвалення: 2023-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №760/9363/18 2-а/760/190/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Поліцейського роти №6 батальйону №2 полку №1 УПП в м. Києві Шугалії Ангеліни Валеріївни, Інспектора ПП роти №2 батальйону №4 полку №2 УПП у м. Києві ДПП лейтенанта Алейнік В.В., Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та вказала, що 31 березня 2018 року вона на власному автомобілі Нуundaі iх35, д.н.з. НОМЕР_1 , зупинилася на тротуарі біля гаражного кооперативу по вул.Братиславській, 54 та залишила там автомобіль для стоянки на час, близько, однієї години.

У цей час, керуючись ст.265-2 КУпАП, 31.03.2018, відповідач-2 прийняв рішення та склав акт про тимчасове затримання транспортного засобу та передав його для зберігання на спеціальний майданчик.

02 квітня 2018 року відповідач-1 виніс постанову серії ВР № 282457 про притягнення до адміністративної відповідальності без посилання на статті КУпАП, якою накладено штраф в розмірі 510,00 грн.

Вважає, що дії відповідача-1 щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення і винесення постанови про накладення на неї адміністративного стягнення без посилання на нормативний акт, що передбачає відповідальність за скоєне адміністративне правопорушення, є протиправними.

Постанова складалася інспектором без врахування зауважень, пояснень та конкретної дорожньої обстановки, не відображає дійсних обставин справи, винесена з грубим порушенням вимог чинного законодавства щодо її змісту та процедури складення, є незаконною, а тому підлягає скасуванню.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної Постанови, вчинене правопорушення полягало в тому, що водій, керуючи ТЗ Нуundaі iх35, д.н.з. НОМЕР_1 здійснив стоянку-зупинку у забороненому місці, чим порушив пункт 15.10а ПДР, тобто, у місцях, де заборонена зупинка.

Зі змісту Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 31.03.2018 вбачається, що порушення полягало в недотриманні вимог пункту 15.10 в, який, зокрема, забороняє стоянку на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які не можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Вказує, що в оскаржуваній постанові її притягнуто до відповідальності за порушення правил дорожнього руху, яке вона не вчиняла.

Крім того, оскаржуваною постановою притягнуто до відповідальності ОСОБА_1 , в той час як її повне прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_1 . Тобто, до відповідальності притягнуто іншу особу.

Більш того, в оскаржуваній постанові недостовірно зазначено дату та місце складання.

Зокрема, постанову датовано 31 березня 2018 року, в день вчинення правопорушення. Однак, як вбачається з Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, правопорушення було зафіксоване в суботу 31.03.2018 в 15.40.

Згідно інформації з сайту Управління патрульної поліції в Києві, робочі години Центру обслуговування громадян УПП в Києві: ПН-ЧТ з 9 до 18 (обід з 12 до 13), ПТ з 9 до 16:45 (обід з 12 до 13), СБ з 10 до 12.

Зазначила, що правопорушення було скоєно в неробочі години Центру обслуговування громадян УПП в м. Києві, а постанову фактично було винесено наступного робочого дня, в понеділок - 02.04.2018, а не 31.03.2018 , як зазначено в Постанові.

Більш того, стаття 276 КУпАП зазначає, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися за місцем його вчинення, тобто - за місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. У даному випадку, за адресою: м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9, де розташоване Управління патрульної поліції і де вона фактично розглядалась.

Проте, в оскаржуваній Постанові зазначене місце розгляду справи - м.Київ, вул. Братиславська, в той час, як фактично оскаржувану Постанову було винесено 02 квітня 2018 року за адресою Управління патрульної поліції в м.Києві по вул. Народного Ополчення, 9.

Зазначає, що оскаржувана Постанова є незаконною з наступних підстав: не зазначено нормативний акт, що передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; зазначено недостовірні відомості щодо характеру вчиненого правопорушення відповідно до ПДР; вказано недостовірні відомості щодо дати та місця розгляду справи; до відповідальності притягнуто іншу особу ОСОБА_1 .

Оскільки постанову винесено з порушенням вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення, вважаю дії, вчинені відповідачем -1 є протиправними та незаконними, а сама постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Також вказала на протиправність дій відповідача- 2 щодо тимчасового затримання транспортного засобу.

Виходячи зі змісту Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 31.03.2018 року, транспортний засіб було затримано на підставі ст. 265-2 КУпАП.

Відповідно до ст. 265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, частиною третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху), статтями 122-5, 124, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 265-2 КУпАП у разі, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, крім розміщення транспортного засобу на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик.

Отже, уповноважений працівник Державтоінспекції, як крайній захід, має право тимчасово затримати транспортний засіб шляхом його доставлення для зберігання на спеціальний майданчик або стоянку за допомогою евакуатора лише в тому разі, коли водієм вчинено правопорушення, передбачене визначеними нормами Кодексу, яке неможливо усунути на місці його виявлення, і при цьому транспортний засіб суттєво перешкоджає дорожньому руху.

Зазначила, що необхідно також враховувати, що згідно з пунктом 8.1 Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 лютого 2009р. №77 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 квітня 2009р. за №374/16390), вважається, що транспортний засіб створює значні/суттєві перешкоди дорожньому руху, якщо він робить неможливим рух транспортних засобів проїзною частиною автомобільної дороги.

Як вбачається з фотоматеріалів, наявних в матеріалах справи та додатково доданих до адміністративного позову, жодних перешкод дорожньому руху автомобіль не створював. Більше того автомобіль не створював також перешкод для руху пішоходів, інвалідів, та осіб з колясками, оскільки їх проходу залишалося більше 1,20 метрів.

Отже, Відповідачем-2 було протиправно прийняте рішення про тимчасове затримання транспортного засобу та складення відповідного Акту, без належних правових підстав.

Також вказала, що внаслідок протиправних дій відповідача-2 її автомобіль було евакуйовано в суботу ввечері. Розшуки евакуйованого автомобіля тривали майже 2 години з 16 до 18 години; їй знадобилося близько 8 дзвінків на номер 102, щоб встановити місцезнаходження автомобіля.

Вона сама виховує малолітню доньку 7 років, має двох батьків похилого віку 77 років та 82 років. В цей час родина отримали величезний нервовий стрес та моральні страждання.

Більш того, повернути автомобіль, змогла лише на 3-й день, в понеділок, після того, як отримала Постанову про накладення адміністративного стягнення, сплатила вартість транспортування та зберігання.

Будучи позбавленою засобу для пересування, не мала змоги відвезти в неділю своїх батьків та дитину за місто, а в понеділок відвезти свою доньку до школи, а своїх батьків до лікаря. Таке незаконне позбавлення права власності, призвело до моральних переживань не тільки її, але й членів родини, порушило нормальний життєвий побут, порушило стосунки з оточуючими людьми.

Крім того, для повернення незаконно затриманого автомобіля змушена була витрати половину робочого дня в понеділок на оформлення відповідних документів та поїздок по місту: на вул. Народного Ополчення, 9 для оформлення протоколу про накладення адміністративного стягнення, на вул. Дегтярівську, 15А для отримання дозволу на видачу автомобіля, в банківську установу для оплати вартості транспортування та зберігання автомобіля, на вул. Хоткевича, 20 де на штрафмайданчику зберігався транспортний засіб.

Відповідно до пункту 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

На розмір відшкодування не впливає наявність чи обсяг майнової шкоди, яка завдана тими ж діями, що призвели до виникнення моральної шкоди. Порядок розрахунку моральної шкоди законодавством не передбачений.

Як вбачається, внаслідок протиправних дій відповідачів, вона майже 3 дні була незаконно позбавлена свого майна. Вважає, що за кожний день протиправного позбавлення права власності з відповідача-3 слід стягнути 1000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Більш того, внаслідок протиправних дій Відповідача-2 з незаконного позбавлення її транспортного засобу мені було завдано суттєвої майнової шкоди.

Зокрема, для повернення автомобіля, на вимогу ДП МВС України "Інформ-Ресурси", було сплачено 2017,60 грн., в тому числі: за транспортування транспортного засобу - 1560 грн. та банківська комісія -15,60 грн., відповідно до квитанції №0.0..1 від 02.04.2018 року, за зберігання транспортного засобу протягом 3 (трьох) діб - 432 грн. та банківська комісія - 10,00 грн., відповідно до квитанції №0.0..1 від 02.04.2018 року.

Зазначила розрахунок суми, що підлягає стягненню та складається з:

1) моральної шкоди:

- за кожний день протиправного позбавлення права власності - 1000 грн. (3 дні), а всього 3000 грн.

2) майнової шкоду, в тому числі:

- за транспортування транспортного засобу - 1560 грн.;

- за зберігання транспортного засобу протягом 3 (трьох) діб - 432 грн.;

3) комісії банку - 25,60 грн.,

а всього - 5017,60 грн.

Просить визнати дії Поліцейського роти №6 батальйону №2 полку №1 УПП в м.Києві Шугалій Ангеліни Валеріївни щодо складання постанови серії ВР № 282457 від 31.03.2018 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі у вигляді штрафу в сумі 510 грн. без зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, протиправними та такими, що не відповідають дійсності; скасувати постанову серії ВР № 282457 від 31.03.2018 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а справу закрити; визнати дії Інспектора Патрульної поліції роти №2 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції Алейніка Валерія Володимировича щодо складання Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 31 березня 2018 року, протиправними; стягнути з Департаменту патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань 5017 грн 60 коп. (п`ять тисяч сімнадцять грн 60 коп.) в рахунок відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди та 2114,40 грн судового збору.

Ухвалою судді від 12.04.2018 позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків.

08 жовтня 2018 року надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді від 06.05.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14.03.2019 надійшла заява про збільшення позовних вимог у частині судових витрат.

03.01.2022 надійшов відзив від ДПП у якому просив у позові відмовити, посилаючись на законність дій з боку відповідача.

22.07.2022 надійшла відповідь на відзив.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

З матеріалів справи вбачається, що 31.03.2018 відносно позивача ОСОБА_1 складено постанову серії ВР № 282457 про те, що остання, 31.03.2018 о 15.40 хв, у м. Києві по вул.. Братиславській, керуючи транспортним засобом Нуundaі iх35, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснила стоянку - зупинку у забороненому місці.

Згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 31.03.2018 вбачається, що було здійснено огляд та тимчасове затримання автомобіля. Зі змісту Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 31.03.2018 вбачається, що порушення полягало в недотриманні вимог пункту 15.10 «в».

Разом з тим, суд вважає, що дана постанова була винесена без урахування всіх вимог закону.

Дослідивши складену постанову ВР № 282457 від 30.03.2018 та матеріали справи, суд вбачає, що жодних пояснень свідків та доказів здійснення фото чи відео фіксації, які б підтвердили порушення позивачем ПДР України, зокрема те, що ОСОБА_1 здійснила зупинку - стоянку у забороненому місці, крім викладених інспектором обставин, в постанові не міститься.

Статтею 251 КУпАП України передбачено, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, положення даної статті вказують на те, що ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення поліцейським роти №5 батальйону № 2 полку № 1 Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції Шугалія Ангеліною Валеріївною при винесені постанови не було наведено доказів, на яких ґрунтується його висновок про скоєння позивачкою адміністративного правопорушення.

Також суд звертає увагу, що вказана постанова не містить посилань на відповідну статтю КУпАП, за якою позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд вважає, що винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення в даному випадку порушує права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 КпАП України.

П. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 за№14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ст. 33 КпАП України, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Доказів того, що позивачем скоєне адміністративне правопорушення відповідачем до суду надано не було та такі докази в матеріалах справи відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, поясненнями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до ч.3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, ту обставину, що відповідачем не було надано до суду доказів в підтвердження вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, суд приходить до висновку про те, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності була винесена без достатніх правових підстав.

Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені ст. 286 КАС України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ВР № 282457 від 30.03.2018 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Також позивачка просить стягнути матеріальну шкоду у сумі 1560 грн. та банківську комісію у сумі 15,60 грн. за транспортування транспортного засобу, відповідно до квитанції №0.0..1 від 02.04.2018; за зберігання транспортного засобу протягом 3 діб - 432 грн та банківську комісію - 10 грн. відповідно до квитанції №0.0..1 від 02.04.2018 та 3000 грн. моральної шкоди. На що суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, частинами третьою, четвертою і п`ятою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю), статтями 122-5, 124, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора.

При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху або не створює загрозу безпеці руху, крім розміщення транспортного засобу на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик.

Випадки тимчасового затримання транспортного засобу та доставлення його для зберігання на спеціальний майданчик визначені частиною третьою статті 265-4 цього Кодексу. При тимчасовому затриманні транспортного засобу місце розташування такого транспортного засобу має бути обов`язково зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису). Інформація про тимчасове затримання транспортного засобу має невідкладно передаватися на абонентський номер рухомого (мобільного) зв`язку та на адресу електронної пошти, зазначені належними користувачами або особами, за якими зареєстровані транспортні засоби, відповідно до статті 279-4 цього Кодексу. У разі заподіяння транспортному засобу шкоди при його транспортуванні та/або зберіганні завдані збитки відшкодовуються за рахунок суб`єкта господарювання, що надає такі послуги, та/або відповідного страхового відшкодування, що здійснюється за правовідносинами обов`язкового страхування цивільної відповідальності суб`єкта господарювання, що надає послуги із транспортування та/або зберігання транспортних засобів у разі їх тимчасового затримання

В той же час, відповідно до п. 4 Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1102 від 17 грудня 2008 року / в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 989 від 14.11.2018 / для доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку уповноважена особа Державтоінспекції викликає евакуатор через чергового по підрозділу Державтоінспекції або інформаційно-диспетчерську службу.

Після прибуття евакуатора уповноважена особа Державтоінспекції робить у присутності двох свідків і представника підприємства, установи або організації, яким належить евакуатор, запис у протоколі про адміністративне правопорушення про тимчасове затримання транспортного засобу із зазначенням:

1) дати, часу, місця порушення і підстави для тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку;

2) посади, місця роботи, прізвища, імені та по батькові особи, яка приймає рішення про тимчасове затримання і доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку;

3) типу, марки, державного реєстраційного номера, переліку візуальних недоліків та пошкоджень транспортного засобу, що тимчасово затримується і доставляється на спеціальний майданчик чи стоянку;

4) найменування, місцезнаходження та номера телефону підприємства, установи або організації, які доставляють транспортний засіб на спеціальний майданчик чи стоянку, державного реєстраційного номера евакуатора;

5) адреси місця зберігання транспортного засобу;

6) посади, прізвища, імені та по батькові особи, яка виконує роботи з доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку.

Протокол підписується особою, яка приймає рішення про тимчасове затримання транспортного засобу, та особою, що виконує роботи з доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку.

Відповідач, подавши відзив на позов, у порядку виконання вимог ст.77 КАС України, даних обставин не спростував.

У свою чергу, твердження позивача з цього приводу підтверджуються копією постанови щодо неї та Акту, отриманими нею після евакуації транспортного засобу.

Зважаючи, що суд прийшов до висновку про те, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності була винесена без достатніх правових підстав, суд вважає, що у відповідача підстави для затримання транспортного засобу та його доставлення на зберігання на спеціальний майданчик були відсутні.

Питання, пов`язані з відшкодуванням завданих збитків, позивачем має вирішуватися з суб`єктом господарювання, який здійснював евакуацію транспортного засобу, а тому підстави для задоволення вимог в цій частині відсутні.

Що стосується визнання незаконними дій відповідачів, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Вимоги позивача про визнання дій відповідачів протиправними охоплюються вимогами про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення на позивача.

Дії відповідачів щодо винесення постанови та складання Акту відносяться до процесу провадження у справі про адміністративне правопорушення і є процесуальною діяльністю посадової особи.

Такі дії посадової особи вчинені відповідно до вимог закону в межах наданих йому законом повноважень, на виконання цих повноважень та у визначений законом спосіб, на оскарження яких позивач скористався наданим йому законом правом.

Крім того, позивач зі скаргою на дії поліцейського та інспектора не звертався, службова перевірка наявності в діях ознак протиправної поведінки не проводилася та відповідно до вимог ст. 222 КУпАП відповідач має право розглядати справи про адміністративні порушення і накладати адміністративні стягнення, безпосередньо за ч. 3 ст.122 КУпАП України, тобто останній діяли в межах своїх повноважень.

З урахуванням цього підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у сумі 3000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 5ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Тому, позовна вимога про відшкодування шкоди в адміністративному судочинстві є похідною позовною вимогою від публічного спору. А, отже, суд має з`ясувати безпосередній причинний зв`язок факту завдання моральної шкоди від дій, рішень чи бездіяльності суб`єктом владних повноважень, які заявлені (об`єднані) предметом у відповідному спорі.

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування також підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст.23,1167,1173 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 2 ч. 3ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, підлягають з`ясуванню такі питання: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями та завданою шкодою, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач не надав належних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо.

Тому, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000, 00 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5400 грн слід зазначити настуне.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у своєму відзиві звертав увагу на неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.»

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною заявника надано суду письмові докази, а саме: договір про надання юридичних послуг від 04.04.2018 року № LS-11/04-18, укладений між ТОВ «АЛ Партнерс» та ОСОБА_1 , акт виконаних робіт №12.18-021/10.009 від 31.12.2018 з детальним описом робіт, звіт про надані послуги від 31.12.2018 до акту №12.18-021/10.009 з детальним описом робіт, кількістю витраченого часу та вартістю кожної з них, квитанцію до прибуткового касового ордера №35 від 31.12.2018 на суму 5400 грн..

Відповідно до постанови ВС від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд враховує, що предметом спору у даній справі є оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення штрафу в розмірі 510 грн., стягнення завданої шкоди, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також те, що в силу положень частини шостої статті 12 КАС України дана категорія справи відноситься до справ незначної складності.

Враховуючи викладене, суд, оцінюючи співмірність витрат на оплату правничої допомоги із складністю справи та обсягом виконаних робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що заявлена представником позивача сума є обгрунтованою та співмірною із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому приходить до висновку про стягнення на користь позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5400,00 грн.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на приписи частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5400, 00 грн.

Щодо стягнення судового збору з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з врахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача понесених витрат зі сплати судового збору у розмірі 368,20 грн.

Враховуючи наведе вище, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 122 ч.3, 251, 283, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 78, 205, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Поліцейського роти №6 батальйону №2 полку №1 УПП в м. Києві Шугалії Ангеліни Валеріївни, Інспектора ПП роти №2 батальйону №4 полку №2 УПП у м. Києві ДПП лейтенанта Алейнік В.В., Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, задовольнити.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ВР № 282457 від 02.04.2018 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 гривень - скасувати, а провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити.

В іншій частині поданого позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 368,20 грн. судового збору та 5400,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А.Усатова