Справа № 140/7948/22
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Денисюк Р.С.

22 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/7948/22 пров. № А/857/5992/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі № 140/7948/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

05.12.2022р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за 01.01.2016р. - 30.11.2019р. за весь час затримки такої виплати з 01.01.2016р. по день її фактичної виплати, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004р.;

- зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за 01.01.2016р. - 30.11.2019р. за весь час затримки такої виплати з 01.01.2016р. по день її фактичної виплати, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004р.;

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати середнього грошового забезпечення за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з роботи;

- стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з посади, виключенні зі списків та зняття з усіх видів забезпечення, а саме: невиплати індексації грошового забезпечення за період із 30.11.2019р. по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення - 13.10.2022р., із розрахунку 490,41 грн. за день, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004р.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.03.2023р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Також суд стягнув з Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року у сумі 91158,34 грн., з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Крім того, суд визнав протиправними дії Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за 01.01.2016р. - 30.11.2019р. за весь час затримки такої виплати з 01.01.2016р. по день її фактичної виплати.

Разом з тим, суд зобов`язав Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за 01.01.2016р. - 30.11.2019р. за весь час затримки такої виплати з 01.01.2016р. по день її фактичної виплати, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.03.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги видно, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині позовних вимог, які задоволено, тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду лише в цій частині.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 12.12.2014р. - 30.11.2019р. проходив військову службу у Любомльському об`єднаному районному військовому комісаріаті, що підтверджуються витягами із наказів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.12.2014р. №314 та від 02.12.2019р. №287.

02.05.2022р. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/2581/22, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2022р., позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.01.2016р. - 30.11.2019р. включно.

Крім того, суд зобов`язав Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016р. - 28.02.2018р. включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44;

Також, суд зобов`язав Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018р. - 30.11.2019р. включно із урахуванням вимог абз.3, абз.4, абз.6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078, виходячи з суми індексації у березні 2018 року, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу і розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

ч.4 ст. 78 КАС України, встановлено, що такі обставини доказуванню не підлягають.

12.10.2022р. на виконання вказаного судового рішення Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 117764,89 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю № 549 та платіжним дорученням від 12.10.2022р. № 2902.

25.10.2022р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

04.11.2022р. листом № ВФЗ/1525 Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив позивача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

14.11.2022р. ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із запитом від 25.10.2022р. про виплати оспорюваної суми.

03.11.2022р. Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в листі № ВФЗ/1522 повідомив позивача, що на виконання рішення суду, перераховано на банківський рахунок останнього грошові кошти в розмірі 117764,89 грн., з яких: 82370,85 грн. сума індексації за період з 01.01.2016р. - 28.02.2018р. та 35394,04 грн. сума індексації за період з 01.03.2018р. - 30.11.2019р.. Вказана сума грошових коштів включає компенсацію податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44 та відрахування податку, визначеного п.п. 1.3 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

В Постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом першої інстанції встановлено, що суб`єкт владних повноважень в особі Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки не провів повного розрахунку із ОСОБА_1 в день звільнення, а саме, не виплатив індексацію грошового забезпечення.

Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача не проведений при звільненні з військової служби з позивачем остаточний розрахунок, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що не спростував апелянт.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року справа № 810/451/17 провадження № 11-1210апп19 зазначила, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення чи проіндексованої вихідної допомоги) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.116, ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби

Апеляційний суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові від 28.01.2021р. у справі № 240/11214/19.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що бездіяльність в частині не проведення відповідачем повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні є протиправною, а тому, період з 01.12.2019р.- 11.10.2022р. є періодом затримки розрахунку при звільненні, за який суб`єкт владних повноважень зобов`язаний нарахувати та виплатити середній заробіток останній.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, передбачено, що ст.117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд і в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 29 жовтня 2021 року у справі № 380/5499/20.

Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, дійшла висновків, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Із змісту довідки №ВФЗ/32 від 13.02.2023р, видно, що розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два місяці перед звільненням становив: у жовтні 2019 року 30346,52 грн (у тому числі: матеріальна допомога в розмірі 15069,80 грн, що підтверджується карткою особового рахунку), у листопаді 2019 року 15276,62 грн. загальна сума доходу за період з жовтня по листопад 2019 року становить 30553,34 грн., без урахування матеріальної допомоги в розмірі 15069,80 грн,

Останні повні два місяці перед звільненням позивача налічують 61 календарний день.

Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить 30553,34 грн/61 = 500,87 грн/день.

Оскільки позивач звільнений з військової служби 30.11.2019р., а виплата спірної суми здійснена лише 12.10.2022р., період затримки розрахунку складає 1046 календарних дні (з 01.12.2019р. - 11.10.2022р. включно).

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що враховуючи внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022р.), відповідач зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 01.12.2019р. (наступний день після звільнення з військової служби) - 01.06.2020р.

Період з 01.12.2019р. - 01.06.2020р. складає 182 календарні дні, а тому, середнє грошове забезпечення за час затримки виплати позивачу при звільненні із служби індексації грошового забезпечення, становить - 91158,34 грн. (500,87 грн х 182 днів).

Визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (але не більше як за шість місяців) в сумі 91158,34 грн. не перевищує розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення за рішенням суду у справі № 140/2581/22 в сумі 117764,89 грн, а тому є співмірним і підлягає стягненню у повному обсязі.

Щодо доводів апелянта про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за 01.01.2016р. - 30.11.2019р. за весь час затримки такої виплати з 01.01.2016р. по день її фактичної виплати, колегія суддів зазначає про таке.

ст.1,ст.2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000р. № 2050-III (далі - Закон № 2050-ІІІ) передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у Законі України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

п.1, п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001п. № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

В ст.3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

ст.4 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно ст.7 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Системний аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у ст.3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 22.06.2018р. у справі № 810/1092/17 та від 13.01.2020р. у справі № 803/203/17, від 15.10.2020р. у справі №240/11882/19, від 29.04.2021р. у справі № 240/6583/20.

Колегія суддів в даному випадку звертає увагу апелянта на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті.

В разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Оскільки заява позивача про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати розглянута відповідачем та у її задоволенні відмовлено, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність задоволення позову в цій частині позовних вимог з метою захисту порушеного права позивача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

В п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів видно, що до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі № 140/7948/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 22.05.2023р.