Справа № 520/429/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

18.05.2023 р. справа №520/429/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 (далі за текстом - позивач, заявник), треті особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей по Новобаварському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_4 ,
до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), треті особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , Державне підприємство "Сетам",
провизнання протиправною бездіяльності та спонукання до усунення допущених порушень, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності з приводу передачі на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом Квартира), право користування якою мають неповнолітні діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , без попереднього дозволу органів опіки та піклування; 2) зобов`язання усунути допущені порушення шляхом вжиття заходів для припинення реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право користування якою мають неповнолітні діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до отримання дозволу органів опіки та піклування або відповідного рішення суду.

Аргументуючи заявлені вимогу, зазначив, що діям державного виконавця з приводу організації примусової реалізації Квартири повинно передувати обов`язкове отримання дозволу органу опіки і піклування, позаяк Квартира є житлом дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідач, Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом Відділ) станом на 18.05.2023р. за відомостями КП "ДСС" подав до суду лише постанову від 14.04.2023 р. по ВП №67204242 з приводу повернення виконавчого документа стягувачу.

Третя особа - Державне підприємство «Сетам», третя особа - Служба у справах дітей по Новобаварському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, третя особа - ОСОБА_4 (боржник у виконавчому провадженні) процесуальних документів із власною правовою позицією по суті спору до суду не подали.

Клопотань про ознайомлення з матеріалами справи заявник не подавав.

Клопотань про існування наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.

Клопотань про усунення перешкод у реалізації наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.

Оскільки після виконання Відділом вимог ухвали суду про прийняття позову до розгляду добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_4 є відповідно батьком і матір`ю дітей - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

З 12.08.2019р. за третьою особою ОСОБА_6 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Усі перелічені вище громадяни згідно з довідкою від 23.12.2021р. зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 16.02.2021р. у справі №639/8500/20 було розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , зареєстрований 09.08.2009р. у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області за номером актового запису - 1754.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18.11.2021р. у справі №639/4878/21 із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини на кожну дитину з 16.07.2021р. і до досягнення дітьми повноліття.

За відомостями Єдиного реєстру боржників відносно третьої особи ОСОБА_7 було відкрито виконавче провадження ВП №67204242 за виданим ОСОБА_8 виконавчим документом про стягнення коштів на користь ОСОБА_5 .

У межах виконавчого провадження ВП №67204242 із використанням функціоналу ДП «Сетам» були організовані електронні торги з продажу Квартири.

24.12.2021р. заявник склав і подав до начальника Відділу звернення з приводу: 1) проведення перевірки законності дій державного виконавця у межах ВП №67204242;2) зняття з реалізації квартири; 3) зобов`язання державного виконавця звернутись за отриманням дозволу органу опіки і піклування на реалізацію Квартири як житла малолітніх дітей.

За цим зверненням суб`єктом владних повноважень була вчинена відмова, оформлена листом від 30.12.2021р. №93434, умотивована відсутністю підстав для зупинення електронного аукціону у межах ВП №67204242.

Постановою від 14.04.2023 р. по ВП №67204242 виконавчий документ було повернуто стягувачу.

Стверджуючи про вчинення суб`єктом владних повноважень саме протиправної бездіяльності з приводу передачі на реалізацію без попереднього дозволу органів опіки та піклування Квартири, право користування якою мають неповнолітні діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до установлених обставин спору підлягають застосуванню наступні норми права.

Суспільні відносини з приводу примусового виконання рішень судів в адміністративних справах унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" та Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", згідно з якими примусове виконання рішень віднесено до компетенції органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців.

Так, за визначенням ст.1 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України державний виконавець належить до кола суб`єктів владних повноважень, то управлінські волевиявлення державного виконавця повинні узгоджуватись із приписами ч.2 ст.2 КАС України, ч.1 ст.2 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", ч.1 ст.4 Закону України від 02.06.2016р. №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Як то указано у ст.10 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Отже, у положеннях ст.10 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" законодавець не виклав вичерпного переліку заходів примусового виконання рішень, але зазначив, що кваліфікуючою ознакою властивості заходів примусового виконання рішень є примусовий характер.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом частин першої, шостої ст.48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.06.2016р. № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016р. за № 1301/29431; далі за текстом Порядок №2831/5), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5; далі за текстом - Інструкція №512/5) було визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, хоча нормами Закону України "Про виконавче провадження" прямо і не передбачено саме такого порядку реалізації суб`єктом владних повноважень переданої у відання управлінської функції з примусового виконання виконавчого документа в частині організації електронного аукціону з продажу майна боржника - житла, але враховуючи вимоги Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", а також положення Інструкції №512/5 і Порядку №2831/5 державний виконавець/приватний виконавець у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, не звільнений від виконання обов`язку з отримання попередньої згоди органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Подібні/схожі правові позиції виявлені окружним адміністративним судом у постанові Верховного Суду від 15.02.2023р. у справі №2-537/11, постанові Верховного Суду від 25.11.2019р. у справі №718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), постанові Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна - житла, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду суперечить інтересам дітей.

За правовими позиціями постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023р. у справі №361/4481/19 означена суперечність полягає у тому, що за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Разом із тим, суд зважає, що чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Так, як випливає зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (затверджений постановою КМУ від 24.09.2008р. №866; далі за текстом Порядок №866) з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Утім, кваліфікуючою ознакою процедури примусової реалізації майна житла у межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення (виконавчого документа) є те, що власник майна боржник за виконавчим провадженням за загальним правилом не є заінтересованою у відчуженні власного майна особою й, відповідно, не має наміру/прагнення забезпечувати співпадіння практичної реалізації власної дійсної/справжньої внутрішньої волі з матеріальними інтересами інших учасників суспільних відносин.

Саме тому за механізмом Закону України "Про виконавче провадження" продаж такого майна житла ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу; зацікавленою у реалізації майна житла особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник; стягувач не має ані прав, ані фізичної змоги вчиняти дії (або спонукати до вчинення дій), пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію; боржник не є зацікавленою особою у примусовому відчуженні власного майна - житла, що не виключає настання наслідку у вигляді ухилення від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти; національний закон України не запроваджує механізмів зобов`язання батьків боржників за виконавчим провадженням або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів ч.1, п.1 ч.2, пунктів 3, 6, 22 ч.3 ст.18 Закону України Закону України "Про виконавче провадження" зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26.10.2021р. у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державного виконавця, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.

Тому слід дійти до висновку про те, що за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021р. у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) у кореспонденції із приписами ч.1 ст.13, п.10, ч.3 ст.18, п.1 ч.5 ст.19, ч.8 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження" державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житла, право на користування яким мають діти, а у разі вчинення органом опіки та піклування за таким зверненням відмови - з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

У спірних правовідносинах факт такого звернення суб`єкта владних повноважень відсутній.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язку, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

При цьому, за змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є саме зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи стосовно неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих й обов`язкових дій) у межах компетенції, за наявності приводу та фізичної змоги реалізувати відповідну управлінську функцію.

Оскільки за нормами Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець не обтяжений обов`язком звернення до органу опіки та піклування з метою отримання письмового дозволу на організацію примусового продажу майна боржника за виконавчим провадженням житла, право користування яким без явних та очевидних зловживань було набуто у минулому малолітніми дітьми, то така форма поведінки суб`єкта владних повноважень не може бути кваліфікована саме у якості протиправної бездіяльності.

До того ж, сформульована заявником у позові вимога виключає існування правових підстав для задоволення позову саме за цим епізодом, адже передача суб`єктом владних повноважень Квартири на примусову реалізацію містить склад активного діяння вчинку, а не бездіяльності.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних відносинах суб`єкт владних повноважень не вчиняв порушень закону, а стан реалізації владної управлінської функції був зумовлений, насамперед, змістом чинного правового регламентування, подія вчинення Відділом протиправної бездіяльності не знайшла підтвердження проведеним судовим розглядом.

Водночас із цим, викладені вище міркування окружного адміністративного суду в частині правового режиму захисту активу людини у вигляді житла, правила судової доктрини «найкращих інтересів дитини», відсутність ознак набуття малолітніми дітьми права користування житлом Квартирою унаслідок недобросовісної поведінки чи зловживань з огляду на приписи ч.2 ст.5, ч.2 ст.9 п.10 ч.2 ст.245 КАС України об`єктивно здатні створити правові передумови для надання праву заявника захисту у спосіб обтяження суб`єкта владних повноважень обов`язком утриматись від вчинення певних дій.

Але суд змушений констатувати, що за ч.1 ст.2 КАС України об`єктом судового захисту є реально порушене право (реально ущемлений матеріальний інтерес).

На вимогу суду відповідачем суб`єктом владних повноважень були надані об`єктивні дані, які достовірно, беззастережно та неспростовно засвідчували, що після прийняття державним виконавцем постанови від 14.04.2023 р. по ВП №67204242 з приводу повернення виконавчого документа стягувачу загроза порушення прав малолітніх дітей на користування житлом Квартирою є припиненою.

Одночасне поєднання у межах даного спору таких факторів як: відсутність порушеного права; припинення виконавчого провадження; неможливість обтяження суб`єкта владних повноважень державного виконавця обов`язком вчинити дії, пов`язані із організацією примусової реалізації майна боржника за виконавчим провадженням житла поза межами процедури виконавчого провадження є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував усі існуючі механізми з`ясування об`єктивної істини у спорі; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у прийнятному поза розумним сумнівом обсязі виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права, оцінки доводів сторін та дійсних обставин спору.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. Посилання сторін на решту аргументів об`єктивно не має значення для результату вирішення спору, а тому не потребує окремої детальної оцінки у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко