Справа № 120/294/23
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/294/23 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна

Суддя-доповідач - Мацький Є.М.

22 травня 2023 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мацького Є.М.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в якому просила суд:

1.1 Визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.12.2022 року №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ;

1.2. Зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, з урахуванням висновків суду, наданих в цьому рішенні.

2. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року по справі №120/8807/21-а повторно розглянуто її заяву від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію. 30.12.2022 року позивачем отримано рішення від 22.12.2022 року № 8729 про відмову надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію. Позивач вказує, що розгляд вищевказаної заяви відповідач провів з порушенням встановленого строку. Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідач не навів достатніх підстав для його винесення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено.

3.1. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 22.12.2022 року №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

3.2 Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, з урахуванням висновків суду, наданих в цьому рішенні.

3.3. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області судовий збір у сумі 1 073 грн. 60 коп.

3.4. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

4. Апелянт Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

5. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що під час повторного розгляду заяви позивача, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/8807/21-а, було додатково вивчено відповідну заяву щодо відомостей, які стали підставою у відмові у попередньому рішенні, а саме згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», де дозвіл на імміграцію не надається в тому випадку, якщо у заяві про надання дозволу на імміграцію особа зазначила свідомо неправдиві відомості. За результатами повторного розгляду заяви від 22.05.2021 року відповідачем прийнято рішення від 22.12.2022 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», де зазначено, що у наданні дозволу на імміграцію може бути відмовлено в інших випадках, передбачених законами України, зокрема, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», у якій зазначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах. Відповідач зауважує, що при поданні заяви на імміграцію позивач перебувала на території України з порушенням міграційного законодавства, а саме перевищила встановлений 90-денний термін такого перебування для іноземців з безвізовим в`їздом.

6. Щодо строку повторного розгляду заяви, то відповідач звертає увагу, що на період дії воєнного стану та протягом одного місяця після його припинення чи скасування законодавством визначені деякі особливості надання адміністративних послуг. Постановою КМУ від 28.02.2022 року №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні. Надання дозволу на імміграцію в Україну є адміністративною послугою, яка підлягає оплаті згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2007 р. №795, а тому рішення про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну прийнято без порушення строку розгляду відповідної заяви. З огляду на викладене, відповідач вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

ІІ. ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

7. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є громадянкою Російської Федерації.

8. 22.05.2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, як особа, що є онукою громадянки України.

9. За результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем 23.06.2021 року прийнято рішення № 8729 про відмову в наданні дозволу на імміграцію на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію, а саме зазначення у заяві свідомо неправдивих відомостей.

10 .Вважаючи незаконною відмову відповідача у наданні їй дозволу на імміграцію в Україну, позивач за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернулась до суду.

11. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, від 01.11.2021 року у справі № 120/8807/21-а визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 23.06.2021 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

12. На виконання вищевказаного рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача та прийняв рішення від 22.12.2022 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію.

13. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

14. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

16. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

17. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

18. Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

19. Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

20. Згідно ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

21. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

22. Частиною 1 ст. 6 Закону №2491-III визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

23. Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

24. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-ІІІ).

25. Статтею 10 Закону №2491-ІІІ визначені підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

26. Крім того, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (Порядок №1983).

27. Згідно п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

28. Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

29. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

30. Пунктом 16 Порядку № 1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

31. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

32. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

33. З матеріалів справи встановлено, що 22.05.2021 року позивач як громадянка Російської Федерації звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну з підстав, передбачених у п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ, а саме як особі, яка є онукою громадянки України.

34. Відповідач, за результатами розгляду заяви, прийняв рішення від 23.06.2021 № 8729 про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ, тобто з тих підстав, що позивач у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи.

35. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, від 01.11.2021 року у справі №120/8807/21-а визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 23.06 2021 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

36. На виконання вищевказаного рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача та прийняв рішення від 22.12.2022 року №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію, тобто в інших випадках, передбачених законами України.

37. Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав, а також переконливих та зрозумілих мотивів його прийняття.

38. При цьому, в оскаржуваному рішенні відповідачем не конкретизовано який саме інший випадок слугував підставою для його прийняття.

39. Водночас, відповідно до висновку відповідача від 22.12.2022 року в ході повторного розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну було встановлено, що за даними паспортного документа позивача НОМЕР_1 , виданого 15.10.2020 року, терміном дії до 15.10.2030 року, громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в?їхала в Україну 17.03.2021 року через КПП «Могилів-Подільський». На момент подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну 22.05.2021 року, законність перебування позивача на території України підтверджувалась копією паспортного документа зі штампом про перетин державного кордону у пункті пропуску «Могилів-Подільського» у напрямку «в?їзд» 17.03.2021 року. Відтак, на вимогу абз. 3 п. 12 Порядку №1983, під час подачі заяви про надання дозволу на імміграцію, було здійснено перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»). Із відомостей інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан») встановлено, що позивач перетинала державний кордон України з 16.06.2016 року по 22.05.2021 року лише один раз 17.03.2021 року у напрямку «виїзд» та цього ж дня 17.03.2021 року у напрямку «в?їзд» через пункт пропуску «Могилів-Подільський». Тобто громадянка позивач перетнула державний кордон лише один раз, зважаючи на те, що 09.09.2020 року згідно висновку №314/2020 паспорт громадянина України було визнано незаконно виданим. Враховуючи відомості, які отримані з системи «Аркан», встановлено, що станом на 22.05.2021 року (дата подачі позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію в України) заявниця перебувала на території України більше ніж 90 днів протягом 180, з дати першого в?їзду з держав з безвізовим порядком в?їзду.

40. Відповідно до положень ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

41. З огляду на викладене, суд при вирішенні справи оцінює рішення відповідача від 22.12.2022 року про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію саме з тих підстав, що наведені у ньому.

42. Спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю.

43. Оскаржуване рішення не містить посилань на будь-який висновок, що став підставою його прийняття. Крім того, приписи Порядку № 1983 не передбачають складення висновків територіальними органами ДМС України за результатами розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну, а передбачають прийняття тільки відповідних рішень.

44. Водночас при цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на висновки Вінницького окружного адміністративного суду, викладені у рішенні по справі №120/8807/21-а, відповідно до яких суд наголосив, що відповідач помилково здійснює обчислення строку з урахуванням періоду з 22.05.2021 року по 22.11.2020 року, адже як громадянка Російської Федерації позивачка ОСОБА_1 офіційно в`їхала в Україну 17.03.2021 року, що підтверджується відомостями із системи "Аркан". Відповідно, є достатні підстави вважати, що саме з цієї дати позивачка юридично перебуває на території України як громадянка Російської Федерації.

45. Так, в межах розгляду вищевказаної справи суд встановив, що відповідач фактично відмовив у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україну лише з тих мотивів, що вона протягом 180 днів до дня звернення з відповідною заявою перебувала на території України більше 90 днів, що є порушенням чинного національного законодавства, та дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україні із зазначених вище причин, на думку суду, є надмірно формалістичною і такою, що не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві.

45. В контексті зазначеного, суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини стосовно "надмірного формалізму". ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичній та ефективній реалізації належного особі права. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належній реалізації права.

46. Аналізуючи вищенаведене та повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що відповідачем за результатами повторного розгляду заяви позивача 22.12.2022 року прийнято рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію, в якому хоч і зазначено іншу підставу для такої відмови, однак в її основі лежить посилання відповідача на незаконне перебування позивача на території України, тобто відповідач вдався до різного формулювання фактично однакових за своєю суттю причин для відмови.

47. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем розглянуто заяву позивача від 22.05.2021 року без врахування висновків суду, наведених у рішенні судом у справі №120/8807/21-а.

48. З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

49. Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

50. Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

V. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

51. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

52. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

53. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

54. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

55. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Мацький Є.М.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.