Справа № 300/3246/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/3246/22 пров. № А/857/2083/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Онишкевича Т.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Шумеєм М.В. за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Державної екологічної інспекції у Івано-Франківській області) про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція України, відповідач) (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Державної екологічної інспекції у Івано-Франківській області), в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 26.10.2021 по 13.08.2022 в сумі 19124,65 грн, заборгованість з компенсації за невикористану відпустку при звільненні в сумі 33107,42 грн та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.12.2022 позовні вимоги були задоволені. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Держекоінспекції України заборгованість по заробітній платі за період з 26.10.2021 по 13.08.2022 в сумі 19124,65 грн та заборгованість з компенсації за невикористану відпустку при звільнені в сумі 33107,42 грн. У задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Держекоінспекція України подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Держекоінспекція України не є роботодавцем позивача, а є лише суб`єктом призначення. Позивач працював у Держекоінспекції в Івано-Франківській області, а тому Держекоінспекція України не здійснює виплати заробітної плати та відпустки працівникам, які не є її посадовими особами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 22.04.2015 позивача наказом Держекоінспекції України №111-о було призначено на посаду начальника Держекоінспекції в Івано Франківській області - Головним державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області.

22.10.2021 позивача наказом Держекоінспекції України 153-тр/р, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду по справі 300/891/20 було поновлено на посаді.

24.06.2022 наказом Держекоінспекції України №59-тр/т позивача було звільнено з посади.

У період з 26.10.2021 по 13.07.2021 позивачу відповідачем виплачувалась заробітна плата, при звільненні йому була виплачено компенсацію за невикористану відпустку.

13.07.2022 - Головою ліквідаційної комісії Держекоінспекції в Івано-Франківській області В. Колегаєм, позивачу було оголошено наказ №4-0 від 12.07.2022, пунктом 3 якого наказано вважати 13.07.2022 останнім робочим днем ОСОБА_1 начальника Держекоінспекції в Івано-Франківській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області; пунктом 4 наказано здійснити остаточний розрахунок з позивачем та виплатити йому грошову компенсацію за 80 (вісімдесят) днів невикористаної щорічної та додаткової відпустки відпустки за період з 27.03.2020 по 13.07.2022.

Відповідно, 13.07.2022 був занесений відповідний запис в трудову книжку і оплачений згідно розрахункового листа.

Позивач вважає, що всупереч ст.50 Закону України Про державну службу №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889), роботодавець не в повному розмірі виплачував йому заробітну плату, а саме : посадовий оклад не відповідає постанові Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017 (в редакції постанов №89 від 13.01.2021, від 02.02.2022), якою затверджена схема посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2021, 2022 роках. Як результат, не у повному обсязі виплачувалася надбавка за вислугу років і занижено виплату за ранг державної служби. У свою чергу, не виплата в повному обсязі заробітної плати призвела до суттєвого заниження середньої заробітної плати, яка враховується при виплаті компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості даного позову. Щодо стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що матеріали адміністративної справи не містять жодного доказу на підтвердження причинного зв`язку між відповідачем та завданням позивачу моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.6 Закону №889, посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Відповідно до п.2 ч.2, ч.4 ст.6 Закону №889, до категорії Б відносяться посади:

-керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;

-керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017 (в редакції постанови №15 від 13.01.2021) була затверджена схема посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2021 році.

Так, посада, яку позивач займав до звільнення відноситься до підкатегорії Б1 категорії Б з окладом 12000 грн (начальник Держекоінспекції в Івано Франківській області - Головний державний інспектор з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області).

Відповідно до змін, внесеними до вище вказаної постанови в редакції постанови Кабінету Міністрів України №89т від 02.02.2022, яка застосовується з 01.01.2022, затверджена схема посадового окладу на вище вказаній посаді у 2022 році збільшена і становить 12800 грн.

З матеріалів справи видно, що позивачу присвоєно 4 (четвертий) ранг державної служби.

Таким чином, згідно постанови Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017, розмір надбавки до посадового окладу за ранг державної служби становить 700,00 грн.

26.10.2021 позивачу встановлено надбавку в розмірі 30% до посадового окладу.

Виходячи з наведеного, заробітна плата позивача, з урахуванням посадового окладу, надбавки за вислугу років (30%) та надбавки за ранг державного службовця повинна була становити за 2021 рік - 12000 грн (оклад) + 3600 грн (надбавка за вислугу років) + 700 грн (ранг) = 16300 грн та за 2022 рік - 12800 грн (оклад) + 3840 грн (надбавка за вислугу років) + 700 грн (ранг) = 17340 грн.

Суд першої інстанції вірно врахував надану позивачем на основі розрахункових листів за період з 26.10.2021 по 13.07.2022 складену порівняльну таблицю, з якої видно кількість у 2021-2022 роках відпрацьованих робочих днів (помісячно), які суми виплачені та які повинні були виплачені, а також сума заборгованості.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сума заборгованості по заробітній платі позивача за період з 26.10.2021 по 13.08.2022 становить 19124,65 грн.

Щодо компенсації за невикористану відпустки колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

На виконання наказу Держекоінспекції України №59-тр/т від 27.06.2022, головою ліквідаційної комісії Держекоінспекції в Івано-Франківській області 12.07.2022 було видано наказ №4-о, пунктом 4 якого наказано здійснити остаточний розрахунок та виплатити позивачу грошову компенсацію за 80 календарних днів невикористаної відпустки.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що під час нарахування сум, які підлягають до виплати у зв`язку з виходом працівника у відпустку, а також виплати грошової компенсації за невикористану відпустку підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Суд першої інстанції слушно зауважив, що розрахунок компенсації за невикористані відпустки проводиться за наступною формулою : кількість робочих днів за останні перед наданням відпустки 12 місяців (розрахунковий період) необхідно помножити на середньоденну заробітну плату, результатом чого буде сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців, який потрібно поділити на кількість календарних днів у розрахунковому періоді та помножити на дні невикористаної відпустки.

Як видно з порівняльної таблиці, позивачем відпрацьовано 167 робочих дні, за що він повинен був отримати 132984,79 грн.

Середньоденний заробіток становить 796,32 грн (132984,79 : 167).

Таким чином, сума компенсації становить 63705,60 грн (796,32 * 80).

Згідно розрахункового листа, виданого на вимогу позивача 27.07.2022 за липень 2022 року, йому було нараховано компенсацію за невикористану відпустку в сумі 38247,34 грн.

14.07.2022 на рахунок позивача поступила сума в розмірі 35789,69 грн.

Судом встановлено, що з вищевказаної суми компенсація за невикористану відпустку становить 30597,85 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з компенсації за невикористану відпустку при звільненні в сумі 33107,42 грн.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року по справі №300/3246/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Т. В. Онишкевич
С. М. Шевчук