Справа № 420/5019/22
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2023 року

Київ

справа №420/5019/22

адміністративне провадження №К/990/34495/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Усенко Є.А., Яковенка М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №420/5019/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПЕЙСЬКІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» до Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року (суддя Єфіменко К.С.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року (головуючий суддя - Домусчі С.Д., судді: Семенюк Г.В., Шляхтицький О.І.),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПЕЙСЬКІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» (далі - позивач, ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКІ ДОРОГИ УКРАЇНИ») звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (далі - відповідач, ГУ ДПС), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01 лютого 2022 року №, №.

Адміністративний позов вмотивовано тим, що господарські операції між позивачем та ТОВ «МАРІН КАРГО СТРОЙ», ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» мали товарний характер, що підтверджено належними первинними документами, складеними відповідно до вимог Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV).

Висновок податкового органу про дефектність видаткових накладних та актів надання послуг з огляду на відсутність в них такого реквізиту як «місце складання» та «місцезнаходження техніки» відповідно не ґрунтується на вимогах статті 9 Закону №996-XIV, якою встановлено перелік обов`язкових реквізитів, які мають бути зазначені у первинних документах.

Недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних (щодо місця навантаження, реєстраційного номера транспортного засобу, номерів посвідчення водія, кількості вантажу тощо) є формальними та не можуть бути розцінені як свідчення нереальності спірних господарських операцій. При цьому за усталеною позицією Верховного Суду товарно-транспортні накладні (далі - ТТН) не є документом, який підтверджує факт придбання товару.

На переконання позивача, податковий орган протиправно не дослідив та не відобразив в акті перевірки рапорти-наряди про роботу будівельних машин, в яких були відображені відомості про: місце та період виконання робіт, кількість відпрацьованих днів, адресу, час виконання робіт, відповідний транспортний засіб, виконавця (ПІБ водіїв), табельні номери, рух палива, дату, підписи відповідальних осіб та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в господарській операції.

Посилання відповідача на низку ухвал судів, слідчих суддів є безпідставними, оскільки указані процесуальні документи стосувались надання дозволів на проведення окремих слідчих дій стосовно осіб, з якими позивач взагалі не укладав договорів та не здійснював фінансово-господарські операції.

Ухвалою від 08 квітня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 18 травня 2022 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року, у задоволенні клопотання ГУ ДПС про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовив. Адміністративний позов задовольнив, визнав протиправними і скасував податкові повідомлення-рішення від 01 лютого 2022 року №, №. Здійснив розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили наступні обставини.

Посадові особи ГУ ДПС провели документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року до 30 вересня 2021 року, за результатами якої складено акт від 12 січня 2022 року №392/15-32-01- 10/40838605.

За наслідками перевірки податковий орган зафіксував порушення:

- пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункті 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пункту 2 статті 3, пунктів 1, 2 статті 9 Закону №996-ХІV, пунктів 5, 7, 8, 21 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України від 29 листопада 1999 року №290 (далі - НП(С)БО 15 «Дохід»), пункту 1.2 статті 1, пунктів 2.1, 2.2, 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995року №88 (далі - Положення №88), пунктів 5, 6, 7, 11, 19 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №318 від 31 грудня 1999 року (далі - НП(С)БО 16 «Витрати»), в результаті занижено податок на прибуток на 3527722 грн, у тому числі ІІІ кв. 2019 року - на 1104207 грн, ІV кв.2019 року - на 878515 грн, ІІ кв. 2020 року - на 1545000 грн;

- пунктів 44.1, 44.2 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, пункту 1.2 статті 1, пунктів 2.1, 2.2, 2.15, 2.16 статті 2 Положення №88, статті 8, пунктів 1, 2 статті 9 Закону №996-XІV, в результаті чого занижено податок на додану вартість (далі - ПДВ) на 2828025 грн, у тому числі: за липень 2019 року - на 445619 грн, за серпень 2019 року - на 405300 грн, за вересень 2019 року - на 297057 грн, за жовтень 2019 року - на 641747 грн, за листопад 2019 року - на 115097 грн, за грудень 2019 року - на 298205 грн, за квітень 2020 року - на 375000 грн, за червень 2020 року - на 250000 грн.

Такі висновки податкового органу вмотивовані наступним:

- господарські операції з ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС» не підтверджені документально, встановлено неможливість придбання (фактичного отримання) товарів - будівельних матеріалів позивачем (піску, щебню, бітумної емульсії) на загальну суму 13037074 грн (у тому числі, ПДВ - 2172846 грн, без ПДВ - 10846228 грн). Зокрема, в усіх видаткових накладних відсутні відомості про їх місце складання, прізвище, ім`я та по батькові осіб, які здійснювали фактичну передачу товару як з боку постачальника, так і з боку отримувача товару. Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не містять інформації щодо їх змісту, зокрема, щодо транспортного засобу, яким надавались послуги, маршруту транспортування, найменування вантажу. За результатами аналізу долучених до перевірки рапортів про роботу будівельних машин і товарно-транспортних накладних, контролюючий орган встановив низку дефектів, що полягає у: 1) незазначенні конкретної адреси завантаження; 2) відсутності даних про посвідчення водія; 3) здійсненні двох поставок в один день одним гудронатором і одним водієм у різних областях (враховуючи відстань перевезень і максимальну швидкість транспортного засобу здійснити відповідне перевезення, а також розігрів і подачу бітумної емульсії з урахуванням робочого часу було неможливо); 4) рапорти не містять інформації щодо руху пального, розрахунку заробітної плати; 5) завантаження на транспортні засоби вантажу у розмірі, що значно перевищує технічні характеристики останнього; 6) вказівка у пункті завантаження міст Вишневе і Бортиничі, які відсутні в Україні. Крім того, податковий орган вказав на те, що ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС» отримувало бітумну емульсію від ТОВ «СВЄТСТРОЙ», яке не є імпортером чи виробником зазначеного товару, а також фігурує у низці кримінальних проваджень;

- за результатами аналізу господарських операцій з ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» встановлено, що реальність надання платнику податків указаним контрагентом техніки в оренду (гусеничних екскаваторів JCB JS220LC, JCB JS260LC, екскаваторів Cat 336, JCB ЗСХ 2007, екскаватора - навантажувача Caterpillar, колісних екскаваторів Doosan DX190WA, Doosan DX210WA на загальну суму 10300000 грн., в т.ч ПДВ - 1716666,67 грн) не підтверджена належними первинними документами. Це призвело до завищення витрат на 8583333 грн. Надані до перевірки акти не містили відомостей про «місце складання», місце фактичної передачі техніки, її реальний стан і залишки паливно-мастильних матеріалів, інформацію про водіїв, їх посвідчення, про спеціальні дозволи, що дають право на експлуатацію орендованої техніки, а також про довіреності осіб, відповідальних за здійснення господарської операції. До перевірки не надано товарно-транспортну документацію, супровідні документи, які посвідчують якість і комплектність техніки. Відповідно до наявної у ГУ ДПС податкової інформації ТОВ «Арія Строй Град» зареєстроване за адресою: вул. Троїцька, буд.43-а в м. Одесі, але при державній реєстрації не зазначений конкретний офіс, поверх, де фактично знаходиться юридична особа. Статутний капітал указаного контрагента сформовано тільки на 30 тис грн, відсутні показники декларування за 2019 рік, середньооблікова кількість штатних працівників за травень 2020 року - 14 осіб.

На підставі вказаного акта перевірки ГУ ДПС 01 лютого 2022 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу збільшена сума грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на 3803774 грн (за податковим зобов`язанням - на 3527722 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 276052 грн);

- №, яким позивачу збільшена сума грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 3535031 грн (за податковим зобов`язанням - на 2828025 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 707006 грн.

Задовольняючи вимоги адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем первинні документи відповідають вимогам Закону №996-ХІV та підтверджують реальність господарських відносин з контрагентами. Вироки щодо позивача чи його контрагентів, якими посадових осіб останніх було б визнано винними у вчиненні діянь, направлених на ухилення від сплати податків, вчинення злочинів у сфері господарської діяльності тощо, відсутні. При цьому сам по собі факт порушення кримінального провадження стосовно контрагента не є беззаперечним свідченням відсутності реальних господарських операцій.

Суд першої інстанції також не знайшов підстав для задоволення поданого відповідачем 26 квітня 2022 року клопотання про розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження. Такий висновок суду вмотивований тим, що справа №420/5019/22 не належить до переліку справ, визначеного частиною четвертою статті 257 КАС України, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Натомість, характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають переходу до її розгляду за правилами загального позовного провадження. Суд, вирішуючи зазначене клопотання, також врахував обставини установлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 та введення в Україні воєнного стану.

Апеляційний суд в повній мірі погодився з такими висновками суду першої інстанції. Додатково зазначив, що відповідно до умов договорів поставки товар отримувався позивачем партіями, у зв`язку з чим після отримання певної кількості товару, виписувалась видаткова накладна та отримувалась товарно-транспортна накладна на всю партію товару, яка містила відомості про загальну вагу товару. З огляду на це, апеляційний суд відхилив доводи податкового органу про неможливість завантаження на транспортні засоби кількості вантажу, зазначеного у товарно-транспортних накладних. Довід ГУ ДПС про неможливість виконання транспортними засобами робіт в один день у різних місцях також був визнаний безпідставним, оскільки є таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами. Водночас, за висновком суду, відстань між місцями виконання робіт була незначною та могла бути подолана транспортними засобами в один день.

Посилання податкового органу на неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду апеляційний суд визнав недоречними, оскільки фактичні обставини у приведених апелянтом справах є відмінними від обставин цієї справи.

Суд апеляційної інстанції також відхилив доводи ГУ ДПС про порушення судом першої інстанції норм процесуального права шляхом розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційний суд зауважив, що позивач, оскаржуючи рішення суб`єкта владних повноважень, не заявляв вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної таким рішенням, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, підстав для розгляду справи за правилами загального позовного провадження не було. Та обставина, що суд першої інстанції не розглянув клопотання ГУ ДПС про продовження строку надання доказів у справі, не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції.

Не погодившись з рішеннями судів, ГУ ДПС подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скаржник наголосив, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії справ незначної складності, що призвело до порушення норм процесуального права в частині встановлення обставин справи та дослідження зібраних доказів. Предметом судового розгляду у справі №420/5019/22 було визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень на загальну суму 7338805 грн. Натомість, правила пункту 4 частини четвертої статті 257 КАС України встановлюють, що не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження справи у спорах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Таке процесуальне порушення призвело до неналежного встановлення обставин справи щодо реальності спірних господарських правовідносин, а саме щодо поставок будівельних матеріалів (пісок з відсівів, бітумна емульсія у великих об`ємах) та надання в оренду спеціального технологічного транспорту. Зокрема, ГУ ДПС в суді першої інстанції заявляло клопотання про продовження строку для надання доказів у справі, а саме отримання відповіді від Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з приводу інформації про реєстрацію транспортних засобів, належних ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД». Проте, останнє судом першої інстанції взагалі не було розглянуте. Водночас, запитувані відомості надійшли ГУ ДПС лише 10 червня 2022 року, тобто, уже після прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою відповідні доводи податкового органу в цій частині.

Крім того, скаржник вважає, що судові рішення підлягають скасуванню з підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України. Застосовуючи норми статей 1, 9 Закону №996-ХІV, пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 17 вересня 2020 року (справа №816/2211/18), від 16 червня 2020 року (справа №400/987/19), від 20 травня 2021 року (справа №826/16627/18), від 28 травня 2021 року (справа №819/357/16), від 31 травня 2021 року (справа №802/2103/15-а).

Судові рішення жодним чином не спростовують та не обґрунтовують того, яким чином один транспортний засіб міг виконувати роботи за віддаленими одна від одної адресами (у різних областях). Відсутні і обґрунтовані пояснення щодо кількості вантажу, що перевозилась транспортними засобами, враховуючи їх вантажопідйомність згідно з технічними характеристиками та те, що товарно-транспортна накладна визначена як єдиний документ для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення. З приводу господарських операцій між позивачем та ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» суди попередніх інстанцій зазначили, що вказаний контрагент придбав орендовані позивачем транспортні засоби у ФОП ОСОБА_1 , який не є платником ПДВ, тому відповідні операції з їх придбання і не були відображені в Єдиному реєстрі податкових накладних. Разом з тим, ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» як платник ПДВ у декларації за квітень 2020 року повинно було відобразити операції з придбання зазначеної техніки. Поза оцінкою судів залишились і доводи скаржника щодо недоліків актів приймання-передачі таких транспортних засобів (відсутність відомостей про: місце складання; місце фактичної передачі транспортних засобів, їх стану, залишків паливно-мастильних матеріалів; водіїв, наявності у них спеціальних дозволів; довіреності на осіб, відповідальних за здійснення господарської операції), ненадання транспортної документації, документів, що посвідчують якість та комплектність техніки. За змістом касаційної скарги ГУ ДПС привело детальний зміст наявних у нього претензій до наданих позивачем до перевірки та до суду первинних документів.

Скаржник наполягає, що сама по собі наявність первинних документів не є безумовним доказом реальності господарської операції, особливо, якщо обставини, що свідчать про недостовірність інформації в цих документах та в сукупності дають підстави вважати безтоварними відповідні господарські операції.

Скаржник наголосив, що в порушення пункту 3 частини четвертої статті 246 КАС України судові рішення не містять мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного відповідачем. Проте, такий підхід суперечить позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 26 червня 2018 року у справі №826/24815/15.

Верховний Суд ухвалою від 14 грудня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Позивач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані. Наголошує, що реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами - ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС», ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД», підтверджується належними первинними документами, які містять усі обов`язкові реквізити, передбачені нормами Закону №996-ХІV, Положення №88. Факт придбання будівельних матеріалів у ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС» також підтверджується сукупністю первинних документів про виконання робіт для замовників (ТОВ «СК Автострой», ТОВ «Автомагістраль Південь», Управління дорожнього господарства Одеської міської ради, Роздільнянська міська рада Одеської області, ДП «Сумський облавтодор», ДП «Харківський облавтодор»).

Твердження скаржника про відсутність у видаткових накладних такого реквізиту як «місце складання» є необґрунтованим, оскільки відповідно до частини другої статті 9 Закону №996-ХІV такий реквізит не є обов`язковим. Уся інформація про фактичний стан транспортних засобів, залишки паливно-мастильних матеріалів, водіїв тощо містилась у рапортах-нарядах про роботу будівельних машин/механізмів (екскаваторів). При цьому наказ Мінстату України від 13 червня 1997 року №149, на підставі якого складені указані рапорти, не передбачає зазначення інформації про водійські посвідчення та спеціальні дозволи. Довід скаржника про відсутність транспортної документації, інших документів щодо приймання, передавання, здавання техніки є безпідставним, оскільки умови договорів з оренди транспортних засобів передбачали, що передача об`єкта оренди відбувається саме на підставі акта приймання-передачі.

Щодо посилань скаржника на неможливість завантажити на транспортні засоби указаної в товарно-транспортних накладних кількості вантажу позивач зазначив, що товар поставлявся партіями відповідно до умов договорів поставки і ТТН отримувалась саме на усю партію товару. Ці обставини підтверджуються подорожніми листами до кожної ТТН, аналіз яких підтверджує позицію позивача. Зазначені подорожні листи також містять усі необхідні реквізити для точної ідентифікації змісту господарської операції та кількості отриманих будівельних матеріалів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України (в редакції, чинній з 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів встановила, що в межах визначених скаржником підстав касаційного оскарження, перевірці підлягають питання: 1) правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права при формулюванні висновку про реальний характер здійснених позивачем господарських операцій і, як наслідок - правомірність формування позивачем даних податкового обліку на підставі первинних документів щодо цих операцій; 2) дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при обранні форми адміністративного судочинства.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які визначені відповідними положеннями цього Кодексу.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає П(С)БО 15 «Дохід».

Відповідно до пункту 5 НП(С)БО 15 «Дохід» дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Національному положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Згідно з пунктом 6 НП(С)БО 16 «Витрати» витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Пункт 7 НП(С)БО 16 «Витрати» визначає, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (абзац перший пункту 198.6 статті 198 ПК України).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №996-XIV (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За змістом частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Правилу цієї норми Закону №996-ХIV кореспондує зміст пункту 2.4 Положення №88.

За правилами пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Такі висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, а в подальшому підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19.

Подібні висновки були викладені Верховним Судом й у приведених скаржником у касаційній скарзі справах.

Отже, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку або ухвали про закриття кримінального провадження щодо посадової особи контрагента платника податків; лише відсутність у контрагентів платника податків основних засобів, матеріальних та трудових ресурсів для виконання спірних господарських операцій; лише певні недоліки в оформленні первинних документів - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

У цій справі, вирішуючи спір між сторонами, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач у періоді, що перевірявся, уклав договори підряду з ТОВ «СК Автострой», ТОВ «Автомагістраль Південь», Управлінням дорожнього господарства Одеської міської ради, ДП «Харківський облавтодор», Роздільнянською міською радою Одеської області, ДП «Сумський облавтодор», відповідно до умов яких позивач зобов`язувався надати послуги з обслуговування, утримання автомобільних доріг, а також здійснення їх поточного ремонту.

Для своєчасного виконання обумовлених договорами робіт ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» уклало договори з оренди спеціальної техніки з ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» (від 30 березня 2020 року №01/04-1, №01/04-2, №01/04-3, від 01 травня 2020 року №01/05-1, №01/05-2, №01/05-3, №01/05-4), договори з надання послуг техніки з ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС» (від 01 липня 2018 року №01/07/18-пт (з урахуванням додаткових угод від 17 жовтня 2018 року №2, від 01 лютого 2019 року №3), від 22 квітня 2019 року №22/04/19-пт). Відповідно до умов указаних договорів ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» надало позивачу в оренду гусеничні екскаватори JCB JS220LC, JCB JS260LC, екскаватори Cat 336, JCB ЗСХ 2007, екскаватор - навантажувач Caterpillar, колісні екскаватори Doosan DX190WA, Doosan DX210WA; ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС» надавало послуги будівельної техніки, а саме автомобіль марки «МАЗ» (модель 551605-271, тип - вантажний самоскид, рік випуску - 2007), навантажувач марки «ТО-18» (заводський номер 3059, рік випуску - 1994), гудронатор марки «КО 503В (модель - на шасі ГАЗ 3307, тип - вантажна цистерна, рік випуску - 1991).

З метою закупівлі відповідних будівельних матеріалів позивач уклав з ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС» договори поставки від 02 червня 2018 року №02/06/18-б/м, від 21 жовтня 2019 року №21/10/19-А, відповідно до умов яких контрагент зобов`язувався поставити ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» будівельні матеріали (бітумну емульсію, пісок з відсівів).

На підтвердження реальності господарських операцій з ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» позивач надав до перевірки та до суду зазначені договори, акти приймання-передачі техніки, рапорти-наряди про роботу будівельної машини, податкові накладні, платіжні доручення. По взамовідносинах з ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС», окрім приведених вище первинних документів, також були надані видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти здачі-приймання робіт.

Висновок про нереальність досліджених в ході податкової перевірки господарських операцій контролюючий орган вмотивовував наявністю низки дефектів та суперечностей у відомостях, зафіксованих у приведених вище первинних документах. Також податковий орган акцентував увагу на відсутності відомостей щодо придбання ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД» спеціальної техніки та належної її реєстрації.

Задовольняючи вимоги адміністративного позову, суди попередніх інстанцій висновувались на тому, що долучені до матеріалів справи первинні документи відповідають вимогам чинного законодавства та у повній мірі розкривають зміст та обсяг господарських операцій з кожним із контрагентів. Проте, у розрізі наявних у справі первинних документів, висновків податкового органу, які стали підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, та враховуючи мотиви, якими суди керувались при ухваленні судових рішень, суд касаційної інстанції вважає такі висновки передчасними та такими, що сформовані без безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи із застосуванням формального підходу до вирішення справи.

По-перше, відповідно до акта перевірки контролюючий орган висував претензії до реальності господарських операцій як з ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД», так і з ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС». Разом з тим, у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень відображено дослідження первинних документів, складених лише за результатами господарських відносин позивача з ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД». При цьому висновки судів в цій частині фактично повністю дублюють обставини і доводи, викладені позивачем в адміністративному позові. Натомість, дослідження первинних документів, складених за результатами господарських операцій з ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС», у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень взагалі не відображено.

По-друге, суди попередніх інстанцій не дотримались вимог, що висуваються статтею 246 КАС України до судового рішення, зокрема в частині надання мотивованої оцінки кожному істотному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності або відсутності підстав для задоволення позову. Попри те, що претензії контролюючого органу до актів приймання-передачі та ТТН були серед основних, що слугували підставою для висновку про нереальність спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС», суди в мотивувальних частинах судових рішень не вказали, чи дійсно мали місце такі недоліки; якщо так, чи є такі недоліки суттєвими та чи можуть вони слугувати підставою для висновку про неправомірність формування показників податкового обліку за наслідками відповідної господарської операції.

Суд касаційної інстанції враховує, що апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, надав оцінку доводам ГУ ДПС про неможливість перевезення спірними транспортними засобами зазначеної у ТТН кількості вантажу та про здійснення поставок за різними адресами в один день. Проте, така оцінка є загальною, не свідчить про всебічне, повне і об`єктивне дослідження обставин справи та не надає відповіді на усі приведені податковим органом як в акті перевірки, так і в ході судового розгляду справи аргументи.

Так, ГУ ДПС вказувало в акті перевірки (том 2 а.с.29-30, 47-56) на конкретний перелік товарно-транспортних накладних, до яких у нього виникли претензії в частині відсутності певних відомостей (номер посвідчення водія, конкретна адреса пункту навантаження чи розвантаження), неможливості перевезення на відповідному транспортному засобі в розрізі його технічних характеристик задекларованої кількості вантажу, неможливості здійснення поставок одним і тим же транспортним засобом, одним і тим же водієм за різними адресами у різних областях.

Водночас, в оскаржуваній постанові апеляційного суду надана оцінка доводам ГУ ДПС про здійснення поставок за різними, значно віддаленими одна від одної адресами, протягом одного дня лише щодо ТТН від 02 вересня 2019 року №Р72, №Р69; рапорту № 1 за 26 липня 2019 року та ТТН від 26 липня 2019 року №290719.

Проте, податковий орган, окрім посилань на зазначені документи, визнав сумнівною можливість здійснення таких поставок за результатами співставлення: рапорту №1 за період з 13 по 30 вересня 2019 року та ТТН від 23 вересня 2019 року №Р77; рапорту №1 за період з 02 по 09 вересня 2019 року та ТТН від 02 вересня 2019 року №Р72, №69; рапорту №1 за період з 09 серпня по 02 вересня 2019 року та ТТН від 14 серпня 2019 року №140819; рапорту №1 за період з 24 жовтня по 01 листопада 2019 року та ТТН від 01 листопада 2019 року №011119; ТТН від 31 липня 2019 року №310719 (з однаковими номерами), відповідно до яких водій Герун здійснював в один день рейси за маршрутами 1) смт. Великодолинське, Одеська область - Знам`янка-Луганськ-Ізварино (Дніпропетровська область), 2) смт. Великодолинське, Одеська область - Кропивницький-Кривий Ріг-Запоріжжя (Дніпропетровська область); ТТН від 29 липня 2019 року №290719 (з однаковими номерами), відповідно до яких водій Герун здійснював в один день рейси за маршрутами 1) м. Комсомольськ, Полтавська область - Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя-Маріуполь, 2) м. Дніпро - Кропивницький-Кривий Ріг-Запоріжжя (Дніпропетровська область); ТТН від 29 липня 2019 року №290719 (з однаковими номерами), відповідно до яких водій Юхнов здійснював в один день рейси за маршрутами 1) смт. Великодолинське, Одеська область - - Кропивницький-Кривий Ріг-Запоріжжя (Дніпропетровська область), 2) м. Одеса - Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя-Маріуполь; ТТН від 01 серпня 2019 року №010819/2, №Р61; ТТН від 01 серпня 2019 року №010819/1, №010819/3. Жодної оцінки доводам податкового органу у розрізі приведених вище ТТН та рапортів судові рішення не містять.

Відхиляючи доводи податкового органу про неможливість завантажити на транспортні засоби вказаної у ТТН кількості вантажу, апеляційний суд підтримав позицію позивача про те, що товар перевозився партіями. У ТТН була вказана вже загальна кількість вантажу, тоді як на кожну окрему партію, що перевозилась, оформлювались подорожні листи. Разом з тим, у судовому рішенні не відображено результатів відповідного співставлення між вагою, зазначеною у ТТН та у відповідному подорожньому листі. Відсутні також висновки з приводу того, чи відповідає таке оформлення операції з перевезення вантажу вимогам чинного законодавства, чи надавались відповідні подорожні листи податковому органу під час перевірки. Суди попередніх інстанцій також не з`ясували, які ж дійсні технічні характеристики спірних транспортних засобів, а саме вантажопідйомність останніх.

Суд касаційної інстанції також звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься низка ТТН, до яких податковим органом згідно з висновками акта перевірки зауваження не висувались. Суди попередніх інстанцій не встановили, на підтвердження яких обставин позивач долучив такі документи до матеріалів справи та чи надавались вони під час перевірки податковому органу.

Поза увагою та правовою оцінкою судів попередніх інстанцій залишились доводи ГУ ДПС про відсутність в актах, складених за результатами господарських операцій як з ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД», так і ТОВ «МАРІН КАРГО СЕРВІС», відомостей про довіреності на осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій.

При цьому при оцінці достатності зазначених в актах надання послуг (приймання-передачі виконаних робіт) відомостей щодо змісту і обсягу господарських операцій застосовними є висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 19 квітня 2019 року (справа №826/1392/17), від 12 лютого 2020 року (справа №813/3577/13-а), від 20 березня 2020 року (справа №560/3956/18), від 02 липня 2020 року (справа №560/711/19), від 02 квітня 2020 року (справа №160/93/19). У наведених судових рішеннях Суд вказав, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Не заповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг, а так само відтворення в актах виконаних робіт (наданих послуг) такого ж самого переліку послуг, що й зазначені в специфікаціях, не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від такого висновку, проте наголошує, що визначальною є саме можливість дійти за наслідками дослідження первинних документів беззаперечного висновку, що відповідна господарська операція, з урахуванням її характеру, дійсно мала місце.

Чинне законодавство не зобов`язує суб`єктів господарювання повторно дублювати інформацію щодо суті наданих послуг в актах про надання послуг; суть та зміст наданих послуг мають встановлюватися за результатами дослідження у сукупності та взаємозв`язку всіх наявних у матеріалах справи доказів, що і було зроблено судом першої інстанції. При цьому різні за змістом та характером послуги дають неоднакову можливість деталізувати їх суть у актах виконаних робіт.

Колегія суддів зазначає, що суть та зміст послуг, про надання яких свідчать акти, можуть додатково розкриватися в інших документах, які не належать до первинних документів у розумінні приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», проте, у сукупності з іншими первинними документами можуть бути враховані при оцінці реальності господарських операцій.

Таким чином, для правильного вирішення спору в цій частині необхідно, окрім дослідження первинних документів на відповідність вимогам Закону України «Про фінансову звітність та бухгалтерський облік в Україні», проаналізувати, чи можна з цих документів встановити, яка саме послуга та в межах якого договору була надана. За наслідками такого аналізу встановити, чи достатньо обсягу складених за результатами господарських операцій документів (з урахуванням специфіки останньої у кожному окремому випадку) для висновку про те, що витрати дійсно були понесені та пов`язані із провадженням господарської діяльності.

Крім того, аналізуючи господарські операції між позивачем та ТОВ «АРІЯ СТРОЙ ГРАД», суди попередніх інстанцій обмежились лише вказівкою на загальний перелік наданих до суду первинних документів та висновком про їх достатність для формування податкової вигоди за наслідками зазначених господарських операцій. Водночас, будь-які висновки за результатами оцінки доводів податкового органу про необхідність реєстрації орендованої у вказаного контрагента спеціальної техніки у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області, ненадання до перевірки документів, які б посвідчували якість і комплектність техніки, в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень відсутні.

Суд касаційної інстанції також звертає увагу на те, що у спорах цієї категорії до предмета доказування входять саме обставини реальності руху матеріальних активів та коштів між контрагентами. Натомість, первинна документація є лише відображенням таких операцій.

Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, тобто відповідність доказу об`єктивній дійсності є його безсумнівність, яка обумовлена зібраними матеріалами справи; достатніми, що відображається в наявності такої системи належних, допустимих, достовірних доказів, які отримані в результаті всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, пов`язаних з предметом справи та всієї сукупності зібраних у ній доказів і яка достовірно встановлює всі обставини справи; належними, тобто властивість доказу, яка характеризує зв`язок відомостей і які становлять його зміст з обставинами, які підлягають доказуванню; допустимими, тобто відповідними процесуальній формі їх одержання, єдиною загальною вимогою недопустимості доказів є виявлення порушень закону при їх збиранні.

При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним судом було допущено формальний підхід до вирішення спору та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, які входять до предмета доказування. Ці ж порушення були допущені і судом першої інстанції. Суд касаційної інстанції наголошує, що суди повинні не лише встановити, з яких підстав здійснені висновки в акті перевірки, але й надати кожному із встановлених контролюючим органом порушень щодо кожного контрагента окремо правову оцінку у взаємозв`язку із доводами позивача і наданими ним на їх підтвердження доказами, а також із використанням засобів доказування, передбачених процесуальним законом.

Щодо доводів касаційної скарги про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Скаржник доводить, що розгляд цієї справи не міг відбуватись за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки вона не є справою незначної складності.

Частинами другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 4 частини четвертої статті 12 КАС). Аналогічне правило закріплене у пункті 4 частини четвертої статті 257 КАС України.

Кожним із спірних у цій справі податкових повідомлень-рішень платнику податків було збільшено грошове зобов`язання за відповідним податком на суму, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Висновки судів про відсутність підстав для розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження через те, що у цій справі позивач не заявляв вимог про відшкодування шкоди, заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норми частини четвертої статті 257 КАС України.

Таким чином, обґрунтованим є довід скаржника, що суди попередніх інстанцій розглянули у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Пункт 2 частини другої статті 353 КАС України встановлює, що порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке полягає у розгляді в порядку спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд виключно у випадку, якщо таке порушення унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту наведеної норми слідує, що визначена у ній підстава для скасування судових рішень не є обов`язковою на відміну від підстав, визначених у частині третій статті 353 КАС України. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №640/26367/19.

За результатами здійснення касаційного перегляду судових рішень суд касаційної інстанції встановив, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з`ясували усі обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема, суд першої інстанції не вирішив клопотання ГУ ДПС про витребування доказів та розглянув справу за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання. Апеляційний суд, хоча і здійснив апеляційний перегляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, проте, не усунув допущених судом першої інстанції процесуальних порушень при встановленні фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відтак, враховуючи наведене у сукупності, викладений скаржником у касаційній скарзі довід про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до пункту 2 частини другої статті 353 КАС України, знайшов своє підтвердження.

За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд з підстави, передбаченої пунктами 1, 4 частини другої статті 353 КАС України.

За правилами пунктів 1, 2 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Частиною четвертою статті 353 КАС України визначено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального та матеріального права, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення із наведенням відповідного правового обґрунтування в частині прийняття чи відхилення доводів учасників справи.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі №420/5019/22 скасувати.

Справу №420/5019/22 направити на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

СуддіМ.М. Гімон Є.А. Усенко М.М. Яковенко