Справа № 440/7176/22
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 р.Справа № 440/7176/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Лещинської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2022, головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава, повний текст складено 30.11.22 року по справі № 440/7176/22

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, (далі по тексту - перший відповідач, ДПП), Управління патрульної поліції в Полтавській області (далі - другий відповідач, УПП в Полтавській області) в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ДПП від 11.03.2022 № 164 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- визнати протиправною бездіяльність ДПП щодо неприйняття рішення по рапорту ОСОБА_1 від 24.02.2022 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням;

- визнати протиправним та скасувати наказ ДПП від 11.03.2022 № 602 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) та в частині зазначення підстави для звільнення наказу Департаменту патрульної поліції від 11.03.2022 № 164;

- зобов`язати ДПП змінити формулювання причин звільнення в наказі Департаменту патрульної поліції від 11.03.2022 № 602 о/с "Про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції" зі звільнення зі служби в поліції за п.6 ч. 1 ст. 77 на звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням);

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції витрати з оплати судового збору в розмірі 992 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність наказу ДПП від 11.03.2022 №602 о/с, яким реалізовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за невихід на службу без поважних причин у період з 24.02.2022 по 11.03.2022 та звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», всупереч того, що позивач мала намір самостійно звільнитися за власним бажанням, тобто на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", про що неодноразово повідомляла свого безпосереднього керівника як у ході розмов, так і в рапорті, який 24.02.2022 залишила у її службовому кабінеті та направила на робочу електронну скриньку. Однак відповідачем вищевказаний рапорт було безпідставно проігноровано та не враховано обставини крайньої необхідності, що були викликані початком воєнних дій на території України, внаслідок чого незаконно винесено спірний наказ.

Представник позивача звернув увагу, що лише 10.03.2022 внаслідок прийняття Національною поліцією України наказу № 190 «Про деякі питання проходження служби поліцейськими на період воєнного стану», яким було врегульовано питання обов`язкового повернення поліцейських, які покинули місця несення служби в умовах воєнного стану, у ОСОБА_1 виник обов`язок прибути до органу поліції за місцем її перебування, після виїзду із м. Полтави, до цього ж дня позивач не перебувала на службі за дозволом безпосереднього керівництва з метою вивезення дитини в безпечне місце.

З посиланням на формальне проведення одноденного службового розслідування, направлення запрошення за день до прийняття висновку (10.03.2022 о 15.22), не забезпечення позивача можливістю надати пояснення, наполягав на вчиненні першим відповідачем грубого порушення права ОСОБА_1 на захист, передбаченого ст. 18 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Також піддав сумніву належність актів про відсутність на службі ОСОБА_1 , датованих 24.02.2022, 25.02.2022, 26.02.2022, оскільки навіть на 01.03.2022 документація всього управління була паралізована, а ДПП, як і кадрова служба ДПП не працювали, отже законність реєстрації останніх спростовується самими ж матеріалами службового розслідування, зокрема скріншотами переписки начальника сектору правового забезпечення із позивачем.

Щодо строку звернення до суду зазначив, що про звільнення ОСОБА_1 внаслідок реалізації дисциплінарного стягнення, представник позивача дізнався виключно після отримання відповіді на адвокатський запит (27.04.2023), однак відразу повідомити про це позивача можливості не мав у зв`язку з виїздом ОСОБА_1 з 12.03.2022 за межі території України задля забезпечення безпеки свого сина та себе в умовах дії воєнного стану, та відсутністю постійного та стабільного мобільного зв`язку українського мобільного оператора. Лише 24.07.2022, коли позивач вийшла на зв`язок в месенджері Телеграм, було вирішено питання щодо подальшої правової допомоги, і ОСОБА_1 вперше стало відомо про факт порушення відповідачем її прав.

Звернув увагу суду, що фактично ОСОБА_1 так і не отримувала наказ про своє звільнення зі служби в поліції, а відповідачем було проігноровано можливість ознайомити ОСОБА_1 із з наказом про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, з використанням електронної комунікації, як передбачено ч. 2 ст. 30 Дисциплінарного статуту Національної поліції України. З огляду на викладене, вважає, що позивача, станом на дату подання позовної заяви можна вважати такою, що і досі не ознайомлена з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, а тому і строк для звернення до суду для неї не є пропущеним.

Також зазначив, що на початку повномасштабного вторгнення Верховний Суд у своїх повідомленнях на сайті Судової влади України зауважував, що запровадження воєнного стану на території України є поважною причиною для поновлення процесуальних строків. У зв`язку з чим, просив суд при застосуванні процесуальних норм уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст. 129 ч. 1 п. 8 Конституції України), врахувати вказані обставини, визнати поважними причини пропуску, та поновити строк на звернення до суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2020, серед іншого, визнано причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії поважними.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовними вимогами до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.22 по справі №440/7176/22 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ідентифікаційний код 40108646), Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції (вул. Кременчуцька, 2-В, с. Розсошенці, Полтавський район, Полтавська область, 38751) про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Представник позивача, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.22 по справі № 440/7176/22 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги аргументи та доводи позивача, а оскаржуване рішення ґрунтується лише на позиції відповідача, викладеній у відзиві на позов, та показах свідків. Зауважив, що ігнорування рапорту ОСОБА_1 відбулося на рівні УПП в Полтавській області, однак рішення про звільнення її зі служби приймалося ДПП. Отже, має місце бездіяльність ДПП щодо не розгляду рапорту позивачки про її звільнення, який у розумінні КАС України є суб`єктом владних повноважень, що звільнив позивача.

Зазначив, що ОСОБА_1 при поданні рапорту безпосередньому керівникові на електронну скриньку діяла за ієрархією підпорядкування у відповідності до Дисциплінарного статуту Національної поліції. Крім того, в умовах війни, вона не могла, не повідомивши свого безпосереднього керівника, направити рапорт до ДПП.

Також не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження надходження 27.02.2022 до сектору правового забезпечення рапорту про звільнення, оскільки до позовної заяви було надано його електронну копію, скріншот вихідних повідомлень з електронної пошти позивача, що у сукупності підтверджують направлення рапорту саме на ту адресу, на яку просила надіслати рапорт керівник ОСОБА_1 .

Зауважив, що ОСОБА_2 , яка виступала представником відповідача у справі, та ОСОБА_3 , яка була свідком у справі, та є працівником сектору правового забезпечення, маючи доступ до електронної пошти, могли видалити направлений рапорт, що в свою чергу було проігноровано судом першої інстанції. Звернув увагу, що коли ОСОБА_1 направляла рапорт на електрону пошту 27.02.2022, жодних зворотних повідомлень їй не надходило.

Враховуючи, що жодної затвердженої форми рапорту на звільнення на рівні нормативно-правових актів, що регулюють службу в поліції, не існує, позивач написала довільний рапорт, маючи на увазі звільнення зі служби в поліції, у розумінні пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», - за власним бажанням, а не з посади юрисконсульта.

Відповідач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти задоволення її вимог, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Вказав, що твердження представника позивача про надіслання ОСОБА_1 рапорту на електронну адресу не підтверджені жодними доказами, зокрема до матеріалів справи не надано роздруківку (скрін) сторінки з електронної скриньки позивача, з якого б можливо було встановити загальний список відправлень за 27.02.2022 та конкретний лист з направленням вищевказаного рапорту від 27.02.2022. Зазначив, що наданий представником позивача беззмістовний скрін листа-вкладення, який знаходиться в розділі чернеток, жодним чином не підтверджує направлення рапорту, оскільки в загальному списку всіх відправлених за спірний період електронних листів лист з рапортом на звільнення позивача з поліції відсутній.

З огляду на цілодобове перебування всього особового складу УПП (окрім позивача) з 24.02.2022 по квітень 2022 в бункерному приміщенні УПП, вказав на неможливість видалення посадовими особами з електронної скриньки листа ОСОБА_1 з рапортом. Крім того, в умовах воєнного стану жодній особі не прийшло б на думку видаляти рапорт позивача.

Зауважив, що незрозумілим залишається питання, чому рапорт на звільнення з посади юрисконсульта (який позивач трактує як рапорт про звільнення з органів поліції) був надісланий нею лише 27 лютого 2022 року (зі слів ОСОБА_1 ), тобто лише на четвертий день відсутності її на робочому місці.

Також зазначив, що позивач, як колишній юрисконсульт УПП в Полтавській області, була обізнана що рапорт на звільнення з посади пишеться при переведенні на іншу посаду в структурі Національної поліції України, а не при звільненні.

Представники позивача, першого та другого відповідачів в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду цієї справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в поліції на посаді юрисконсульта сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП зі званням старшого лейтенанта поліції, що учасниками справи не заперечується.

На адресу УПП в Полтавській області ДПП Національної поліції України надійшов лист Полтавського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 07.03.2022 № 14п/42-16/01-2022 з проханням доручити відповідним підрозділам в межах повноважень проведення службового розслідування за фактом не з`явлення деяких працівників поліції, серед яких і ОСОБА_1 , до місця несення служби у встановленому порядку /а.с. 30-31/.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 14, частин першої та другої статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, абзацу другого пункту 1 та пункту 4 розділу II Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року № 893, пунктів 2 та 3 розділу І, пункту І розділу II Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року № 893, враховуючи, що на території України введено воєнний стан указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та посилено несення служби у зв`язку із здійсненням заходів щодо забезпечення національної безпеки й оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, з метою повної, всебічної та об`єктивної оцінки дій окремих працівників управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, що мають ознаки дисциплінарного проступку, а саме невихід на службу без поважних причин, за відомостями, які зазначені у листі, який надійшов з Полтавського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 09.03.2022 за вхідним № 2729еп, наказано провести службове розслідування, зокрема й відносно ОСОБА_1 /а.с. 42-43/.

Відповідно до висновку службового розслідування, затвердженого 11.03.2022 начальником УПП в Полтавській області ДПП підполковником поліції Мельничуком В.В., встановлено наступне /а.с. 144-159/:

«В ході проведення службового розслідування відносно юрисконсульта сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 отримано рапорт за вихідним №2645/41/26-2022 від начальника сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП майора поліції ОСОБА_4 , за змістом якого 24.02.2022 о 02.00 начальником УПП в Полтавській області ДПП підполковником поліції ОСОБА_5 було оголошено збір всього особового складу по команді "Тривога". До УПП в Полтавській області ДПП прибули всі працівники сектору правового забезпечення, у тому числі й юрисконсульт сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП старший лейтенант поліції ОСОБА_1 .

Усі працівники були озброєні табельною вогнепальною зброєю. Після закінчення збору, за вказівкою керівництва УПП в Полтавській області ДПП, зброя була залишена в особового складу для постійного носіння та зберігання у зв`язку з оголошенням воєнного стану на території України.

ОСОБА_1 до того, як покинути приміщення УПП в Полтавській області ДПП звернулася до заступника начальника УПП капітана поліції ОСОБА_6 та попросила дозволу здати зброю до чергової частини УПП в Полтавській області ДПП, у зв`язку з відсутністю за місцем свого проживання місця для її зберігання, на що отримала дозвіл.

25.02.2022 о 21.32 начальником УПП в Полтавській області ДПП підполковником поліції ОСОБА_5 було оголошено збір всього особового складу по команді "Тривога" (на території України вже було оголошено воєнний стан).

Під час оповіщення підлеглого особового складу у телефонному режимі згідно Схеми оповіщення о/с сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП, з ОСОБА_1 зв`язатися не виявилося можливим, оскільки в останньої був відсутній мобільний зв`язок.

Згодом, з ОСОБА_1 вдалося зв`язатися. Під час телефонної розмови 25.02.2022 та переписки у багатоплатформовому клауд-месенджері "Telegram" ОСОБА_4 стало відомо, що ОСОБА_1 перебуває на Західній Україні, на кордоні України з Польщею (точного місця перебування не повідомила).

26.02.2022 на зв`язок ОСОБА_1 не виходила взагалі. На питання ОСОБА_4 , що мали місце у багатоплатформовому клауд-месенджері "Telegram", чи перебуває ОСОБА_1 ще в Україні, остання відповіла лише наступного дня 27.02.2022.

27.02.2022 ОСОБА_1 написала у багатоплатформовому клауд-месенджері "Telegram" про те, що вона наразі знаходиться на кордоні. Також, надіслала повідомлення, що нібито 24-м числом написала рапорт на звільнення, який планує направити електронною поштою.

02.03.2022 у багатоплатформовому клауд-месенджері "Telegram" ОСОБА_4 запитала ОСОБА_1 чи вона ще в Україні, на що відповіді не отримала. На дзвінок теж не відповіла. Через деякий час ОСОБА_1 зателефонувала безпосередньому керівнику в багатоплатформовому клауд-месенджері "Telegram" та повідомила, що вже декілька днів перебуває у Польщі. Повертатися до України наміру не має.

Станом на 10.03.2022 рапорт про звільнення від ОСОБА_1 до УПП в Полтавській області ДПП не надходив. З другої частини дня 24.02.2022 по теперішній час ОСОБА_1 за місцем несення служби (УПП в Полтавській області ДПП) не з`являлася, про що складені відповідні акти невиходу на службу.

У ході службового розслідування досліджено скрін-фото з багатоплатформового клауд-месенджера "Telegram" та повністю підтверджено вищевказані відомості, надані начальником сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП майором поліції ОСОБА_4 .

Разом з тим, начальник сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП майор поліції ОСОБА_4 у межах дисциплінарного провадження надала письмове пояснення за фактом, відносно якого призначено службове розслідування, відповідно до якого повідомлено наступне.

Старший лейтенант поліції ОСОБА_1 перебуває на посаді юрисконсульта сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП.

Протягом 2021-2022 років ОСОБА_1 все більше почала проявляти себе, як безвідповідальний та ненадійний працівник.

ОСОБА_1 служить в патрульній поліції м. Полтава (Полтавської області) з початку її створення з березня 2016 року, однак не викликала довіри, як працівник, на якого можна повністю покластися у будь-якій ситуації.

Останнім часом висловлювала свої наміри покинути країну в пошуках "більших грошей", вважала себе такою, що "заслуговує отримувати зарплатню не в гривнях, а в євро". Часто скаржилася на свою роботу, неодноразово повторювала про звичайну випадковість під час відбору кандидатів на службу в поліцію, який вона пройшла.

До однострою поліцейського, ОСОБА_1 ставилася негативно, постійно висловлюючи свою невдоволеність відносно нього.

Протягом лютого 2022 року на робочому місці неодноразово була помічена за вивченням польської та німецької мов, залишаючи поза увагою, виконання своїх прямих посадових обов`язків.

25.02.2022 (на території України вже було оголошено воєнний стан) о 21.32 начальником УПП в Полтавській області ДПП підполковником поліції ОСОБА_5 було оголошено збір всього складу по команді "Тривога".

Під час оповіщення підлеглого особового складу у телефонному режимі згідно Схеми оповіщення о/с сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП, з ОСОБА_1 зв`язатися не виявилося можливим, оскільки в останньої був відсутній мобільний зв`язок. Дізнатися причину неявки останньої на той момент не було можливості.

26.02.2022 на зв`язок ОСОБА_1 не виходила взагалі. Слухавку не брала.

27.02.2022 ОСОБА_1 повідомила, що знаходиться на кордоні. На запитання ОСОБА_4 , поліцейська відповіла, що зброю здала, спеціальний жетон залишила в кабінеті, наручники залишились вдома за місцем проживання, а місцезнаходження службового посвідчення їй не відоме.

Під час пошуку спеціального жетона, останній було виявлено в службовому кабінеті на форменому одязі ОСОБА_1 , разом з тим було знайдено пустий чохол від службового посвідчення.

02.03.2022 ОСОБА_1 зателефонувала та повідомила, що вже декілька днів перебуває у Польщі. Повертатися до України наміру не має.

03.03.2022 ОСОБА_1 повідомила, що наручники зовсім немає можливості передати, оскільки всі виїхали з України, а службове посвідчення при ній, і нібито вона його знищила.

На запитання ОСОБА_4 : "Хто ж буде захищати Полтаву? Так як ОСОБА_1 під присягою, а її чоловік призивного віку...", - остання повідомила, що вона "звільнилася", хоча рапорт про звільнення до УПП в Полтавській області ДПП не надійшов, а "чоловіка в неї немає", оскільки розлучилася з ним ще 13 років тому.

На думку майора поліції ОСОБА_4 вищевикладене підтверджує факт самовільного залишення ОСОБА_1 місця служби в умовах воєнного стану.

Дисциплінарною комісією досліджено відомості Книги видачі й приймання зброї за вихідним № 636, відповідно до яких ОСОБА_1 24.02.2022 о 06.30 повернула до чергової служби УПП в Полтавській області ДПП табельну вогнепальну зброю "Форт-17" та набої до неї. Після цього зброю не отримувала.

Факт відсутності на службі 24.02.2022 з 07.00 по 21.00 підтверджено актом "Про відсутність на службі (роботі) співробітника, працівника" за вихідним № 2628/41/26/03-2022 від 24.02.2022.

Факт відсутності на службі 25.02.2022 з 09.00 по 21.00 підтверджено актом "Про відсутність на службі (роботі) співробітника, працівника" за вихідним № 2629/41/26/03-2022 від 25.02.2022.

Факт відсутності на службі 26.02.2022 з 09.00 по 21.00 підтверджено актом "Про відсутність на службі (роботі) співробітника, працівника" за вихідним № 2630/41/26/03-2022 від 26.02.2022.

Згідно із отриманих фактичних даних, 27.02.2022 безпосередньому керівнику було відомо про намір ОСОБА_1 перетнути кордон України, бажання повертатися на службу остання не мала, за таких обставин припинилося фіксування факту невиходу на службу останньої, з метою, у подальшому після припинення бойових дій, призначити службове розслідування.

На виконання вимог статті 18 Дисциплінарного статуту, юрисконсульту сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП старшому лейтенанту поліції ОСОБА_1 10.03.2022 за вихідним № 2649/41/26/01-2022 направлено запрошення до підрозділу з метою надати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій, однак остання не з`явилилася, про причини своєї неявки не повідомила.

Приписами частини десятої статті 18 Дисциплінарного статуту встановлено, якщо поліцейський, викликаний для надання пояснень у визначеному порядку, не з`явився та не повідомив про причини свого неприбуття, він вважається таким, що відмовився від надання пояснень.

За таких обставин, дисциплінарною комісією приймається рішення на підставі отриманих під час службового розслідування матеріалів без урахування пояснень вищевказаного поліцейського.

Крім цього, начальником сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП майором поліції ОСОБА_4 надано службову характеристику старшому лейтенанту поліції ОСОБА_1 , відповідно до якої, за час служби на займаній посаді ОСОБА_1 зарекомендувала себе, як працівник, який не здатний досить якісно і ефективно реалізовувати свої можливості. До виконання покладених завдань ставиться не завжди добросовісно та сумлінно. Абсолютно безпринципова, безініціативна, безвідповідальна. Питання, які виникають у процесі роботи вирішує не професійно. Поставлені перед нею завдання виконує несвоєчасно або не виконує взагалі. Самостійно приймати виважені рішення у складних ситуаціях не здатна. На ділову критику реагує збуджено. У той же час, у спілкуванні з громадянами проявляє коректність і лаконічність, тактовність. У спілкуванні ввічлива та коректна. Серед співробітників користувалася повагою, однак неохоче брала участь в допомозі працівникам, які її потребували. За характером переважно спокійна і врівноважена. Спиртними напоями не зловживає, нарікання на її неправильну поведінку у побуті відсутні. Фізично розвинута добре, у стройовому відношенні підтягнута. Своє ставлення до політичної культури майже не виражала, орієнтується в подіях міжнародного та внутрішнього життя. Високої поваги до державної символіки від неї не спостерігалося. Факти патріотизму абсолютно відсутні.».

Зважаючи на встановлені під час службового розслідування обставини, за висновком комісії, зокрема, вирішено:

- службове розслідування за фактом вчинення дій, що мають ознаки дисциплінарного проступку ОСОБА_1 , що виразилося у відсутності на службі без поважних причин, завершити;

- відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування відносно ОСОБА_1 , визнати такими, що знайшли своє підтвердження;

- за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 та 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції, визначеної частиною першою статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", пунктів 1 та 2 частини першої статті 18, частини другої статті 24 Закону України "Про Національну поліцію", абзаців другого та третього пункту І розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 №1179, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 13 Дисциплінарного статуту відносно юрисконсульта сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції /а.с. 57-72, 144-159/.

На підставі вказаного висновку службового розслідування наказом ДПП Національної поліції України від 11.03.2022 № 164 "Про застосування до працівників УПП в Полтавській області ДПП та БПП в місті Кременчук УПП в Полтавській області ДПП дисциплінарних стягнень" за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 та 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції, визначеної частиною першою статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", пунктів 1 та 2 частини першої статті 18, частини другої статті 24 Закону України "Про Національну поліцію", абзаців другого та третього пункту І розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 №1179, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 13 Дисциплінарного статуту відносно юрисконсульта сектору правового забезпечення УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції /а.с. 32-34/.

З метою реалізації наказу ДПП Національної поліції України від 11.03.2022 № 164 наказом ДПП Національної поліції України від 11.03.2022 № 602о/с відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції по УПП в Полтавській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , юрисконсульта сектору правового забезпечення з 11.03.2022 із відрахуванням грошового забезпечення за 5 діб надмірно нарахованої частини чергової оплачуваної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року, установивши премію за березень 2022 року в розмірі 0 відсотків /а.с. 35/.

Вважаючи протиправним наказ Департаменту патрульної поліції від 11.03.2022 № 164 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо неприйняття рішення по рапорту ОСОБА_1 від 24.02.2022 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведення відповідачем під час розгляду справи вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 та 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції, визначеної частиною першою статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", пунктів 1 та 2 частини першої статті 18, частини другої статті 24 Закону України "Про Національну поліцію", абзаців другого та третього пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року №1179.

За встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій ДПП щодо винесення наказів від 11.03.2022 № 164 та № 602 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, а також факту допущення ДПП протиправної бездіяльності щодо неприйняття рішення по рапорту ОСОБА_1 від 24.02.2022 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, оскільки останньою рапорт на звільнення зі служби саме в поліції не подавався.

Посилання позивача на допущення відповідачем порушень при проведенні відносно неї службового розслідування, що виразилося у призначенні такого розслідування 10.03.2022 та його закінченні 11.03.2022, без отримання від ОСОБА_1 пояснень, на переконання суду не може слугувати самостійною підставою для зміни підстав звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. Інші доводи позивача за висновком суду спростовуються показами свідків та наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши долучені до позовної заяви матеріали, а також зважаючи на введення в Україні воєнного стану, виїзд у зв`язку з цим позивача за межі України та відсутність у матеріалах справи доказів щодо дати ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання причин пропуску позивачем строку звернення до суду поважними та поновлення такого строку, у зв`язку з чим була постановлена ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2022.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду, та вважає рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 по справі № 440/7176/22 таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права, з наступних підстав.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Проходження служби в поліції врегульоване спеціальними законами - Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII) та Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

На виконання вимог пункту 6 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (частина 2 статті 77 Закону № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 24 Дисциплінарного статуту поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення протягом місяця з дня його виконання (реалізації) шляхом подання рапорту до прямого керівника особи, яка застосувала дисциплінарне стягнення, а також шляхом звернення до суду в установленому порядку.

За змістом частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною другою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина 4 статті 122 КАС України).

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведеного слідує, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України. Він починає обліковуватися з моменту, коли позивач дізнався про порушення його прав внаслідок прийняття відповідачем протиправного рішення незважаючи на проміжок часу, який минув до моменту фактичної реалізації такого рішення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №380/2359/20, у якій вказано на необхідність застосування частини 5 статті 122 КАС України при оскарженні наказу про накладення дисциплінарного стягнення на поліцейського.

Таким чином, з огляду на вимоги вказаної норми процесуального права позивач має право звернутися до суду з позовом в місячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій, і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

При цьому, колегія суддів зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Це, насамперед, визначено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків пов`язане з необхідністю досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є оскарження наказів ДПП від 11.03.2022 № 602 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) та в частині зазначення підстави для звільнення наказу Департаменту патрульної поліції від 11.03.2022 № 164 ДПП від 11.03.2022 №164 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Відповідно до частин 5, 6 статті 22 Дисциплінарного статуту за відсутності на службі без поважних причин поліцейського, до якого застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади чи звільнення із служби в поліції, таке дисциплінарне стягнення виконується, а витяги з наказів про застосування та виконання дисциплінарного стягнення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі. У такому разі днем ознайомлення поліцейського із зазначеними наказами є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення їх поліцейському, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, або повнолітньому члену сім`ї такого поліцейського.

У разі якщо поліцейський, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, відмовляється від отримання витягів з наказів про застосування та виконання дисциплінарного стягнення, днем отримання витягів з наказів є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову в їх отриманні чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем на підтвердження надсилання позивачу копій наказів ДПП про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції від 11.03.2022 №164 та № 602 о/с надано до матеріалів справи копію конверту, направленого на адресу АДРЕСА_1 , що згідно з наявною в матеріалах справи копією паспорта позивача (а.с. 17), є адресою місця проживання ОСОБА_1 . Однак, вказаний конверт вручено не було та повернуто 14.04.2022 з позначкою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 22.04.2022 уклала з адвокатом Бабаскіним К.С. договір про надання правової допомоги № 22/04/2022 від 22.04.2022, за умовами якого адвокат в порядку та на умовах, визначених вказаним договором та чинним законодавством бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу без обмеження повноважень, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

Сторони узгодили, що адвокат уповноважений підписувати та подавати документи, зокрема, заяви, клопотання, відводи, заперечення, скарги, пояснення, запити, звернення, повідомлення, докази та інше (п. 1.2.3), отримувати документи, у тому числі відповіді, довідки, свідоцтва, витяги, виписки, рішення, постанови, заочне рішення тощо, а також їх копії( п. 1.2.5).

Також, за пунктом 3.3.4 сторони узгодили вартість послуг з підготовки та подачі адвокатом позовної заяви - 5 годин - 5000 грн.

Так, адвокат, користуючись наданими йому повноваженнями, направив Начальнику УПП в Полтавській області ДПП Віталію Мельничуку адвокатський запит вих. № 010/04 від 25.04.2022, у якому просив: надати засвідчену належним чином копію наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади юристконсульта УПП в Полтавській області ДПП; повідомити інформацію про те, чи проводилось службове розслідування відносно ОСОБА_1 , що пов`язане із її звільненням зі служби; якщо службове розслідування проводилось, просив надати засвідчені копії всіх матеріалів службового розслідування, що пов`язане за звільненням ОСОБА_1 із займаної посади.

Як зазначив представник позивача у позовній заяві, відповідь-лист УПП в Полтавській області від 26.04.2022 № 42-Аз/41/26/03-2022 на вказаний адвокатський запит ОСОБА_7 отримав особисто 27.04.2022; листом повідомлено про результати проведеного службового розслідування відносно позивача, а також надано матеріали службового розслідування, висновок за результатами службового розслідування та копії наказів, що стосуються звільнення зі служби в поліції, зокрема наказ № 164 від 11.03.2022 та наказ № 602о/с від 11.03.2022. Отримання представником позивача вищевказаних документів також підтверджується копією Розносної книги з відміткою та підписом ОСОБА_7 (зв.б.а.с.179).

Отже, саме 27.04.2022 представник позивача достеменно дізнався про існування спірних наказів, якими порушено права ОСОБА_1 в частині зазначення підстави звільнення.

Враховуючи, що договір про надання правової допомоги, яким уповноважено ОСОБА_7 надавати правову допомогу без будь-яких обмежень, був укладений позивачем та його представником ще 22.04.2022, тобто до отримання ним спірних наказів, колегія суддів вважає, що з 27.04.2022 ОСОБА_1 вважається такою, що дізналася про порушення її прав в момент вручення наказів її представнику.

З огляду на викладене, останнім днем для звернення до суду з позовом про оскарження наказу №164 від 11.03.2022 та наказу № 602о/с від 11.03.2022, з урахуванням положень частини 5 статті 122 КАС України, є 28.05.2022. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву у даній справі адвокатом Бабаскіним К.С. подано до Полтавського окружного адміністративного суду лише 23.08.2022, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції на першому аркуші позовної заяви, отже з пропуском встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку майже на три місяці.

Слід зазначити, що пропуск строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України не є безумовною підставою для повернення позовної заяви або залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

За змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/241/21, проаналізувавши положення частини п`ятої статті 122 КАС України, дійшла висновку, що нею встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, однак такі не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, відповідно до частин третьої та четвертої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Колегія суддів зауважує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду в позовній заяві зазначено, що через виїзд ОСОБА_1 за межі країни, у зв`язку з введенням воєнного стану, адвокат тривалий час (до 24.07.2022) не міг зв`язатися зі своїм клієнтом для вирішення питання щодо надання подальшої правової допомоги. Крім того, просив врахувати, що відповідно до повідомлення Верховного Суду, розміщеного на сайті судової влади, запровадження воєнного стану на території України є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

З приводу наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач, ще 22.04.2022 уповноважила свого представника - адвоката Бабаскіна К.С. здійснювати захист її прав в судах різних юрисдикцій та інстанцій, а також інших державних органів. Крім того, зі змісту договору про надання правової допомоги від 22.04.2022 випливає, що представник позивача в інтересах ОСОБА_1 ще з 22.04.2022 міг звернутися до суду з позовом, про що чітко зазначено у п. 1.2.2 договору. При цьому, жодних застережень щодо необхідності попереднього узгодження з замовником всіх етапів дій, які має намір вчинити адвокат, сторони у вказаному договорі не передбачали.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що адвокат Бабаскін К.С. міг скористатися наданими йому повноваженнями та вчинити необхідні дії з метою вчасного подання позову до суду, однак цього не зробив. Дізнавшись про порушення прав свого клієнта, перебуваючи на території України, маючи у розпорядженні всі необхідні документи для складання позовної заяви (з 27.04.2022), адвокат не вчинив жодних дій, на які його було уповноважено ОСОБА_1 .

Варто зазначити, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 до 24.07.2022 не виходила на зв`язок через низький інтернет за кордоном стороною позивача ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надано. Натомість, першим відповідачем долучено до відзиву на позов скріншоти зі сторінки позивача в соціальній мережі «Instagram» з яких вбачається, що ОСОБА_1 і в квітні, і в травні публікувала фотографії, а отже і мала доступ до мережі інтернет та за наявності бажання могла вчасно скористатись правом на звернення до суду з позовом через свого представника.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в позовній заяві обставини не є поважними причинами для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом.

Щодо посилань позивача на введення 24.02.2022 на території України воєнного стану, що унеможливило своєчасне звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає наступне.

У зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі відповідними Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 17 травня 2022 року №341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022 воєнний стан на території України був продовжений

Отже, починаючи з 24.02.2022 і по теперішній час в Україні триває воєнний стан.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частинами 1 та 4 ст. 26 Закону № 389-VIII встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (частина перша статті 10 Закону № 389-VIII).

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.

Аналогічна правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22.

Ураховуючи те, що перебіг процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення Російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачкою за умови надання нею до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Колегія суддів зазначає, що поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлена саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з воєнним станом. Однак, позивачем не доведено причинного зв`язку між введенням воєнного стану та тривалим зволіканням зі зверненням до суду з позовом при тому, що ОСОБА_1 уклала з адвокатом 22.04.2022 договір про надання правової допомоги, а отже не була позбавлена можливості реалізувати своє право через представника.

При цьому, для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання скаржником відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав.

Наведене у сукупності дозволяє колегії суддів дійти висновку, що можливість звернення до суду з даним позовом, починаючи з моменту отримання представником позивача спірних наказів (27.04.2022) залежала виключно від волевиявлення самого позивача та належного виконання умов договору про надання правової допомоги від 22.04.2022 адвокатом Бабаскіним К.С.

Разом з цим, суд першої інстанції, не надаючи оцінки доводам позивача, обмежився лише загальним висновком, що введення воєнного стану, виїзд позивача за межі території України, є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду. При цьому, суд не звернув увагу на наявність у позивача представника, а також на відсутність доказів на підтвердження обставин, які на думку позивача свідчать про поважність причин пропуску строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України.

Варто зазначити, що мотивувальна частина ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 30.08.2022, в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 248 КАС України, не містить жодного обґрунтування та мотивування з посиланням на докази визнання наведених позивачем причин пропуску строку на звернення до суду з позовом поважними.

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , яка має відповідні професійні знання, будучи обізнаною зі встановленими процесуальним законодавством строками звернення до суду та підставами для їх поновлення, не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати її процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку. Позивачем не доведено та не підтверджено доказами, що саме через зазначені нею обставини, що виникли внаслідок введення воєнного стану на території України, вона була позбавлена можливості дотриматись строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку скаржниці щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Вказані позивачем обставини не є незалежними від її волі та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що вказує на існування у позивача об`єктивної можливості реалізувати своє право на оскарження спірних наказів в установлений законом строк.

Враховуючи викладене, беручи до уваги дату, коли позивач дізналась про порушення своїх прав (27.04.2022) та дату звернення до суду у даній справі (23.08.2022), з урахуванням приписів частини 5 статті 122 КАС України, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та застосування до позовної заяви ОСОБА_1 положень частини 2 статті 123 КАС України.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Разом з тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки факту пропуску строку звернення до суду, внаслідок чого не застосовано до позовної заяви наслідків пропуску цього строку, передбачених статтею 123 КАС України.

Згідно із частиною 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно з частинами 3 та 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів враховує, що в силу положень частини другої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що даний адміністративний позов подано до суду з порушенням установленого процесуальним законом строку, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень відповідно до статті 319 КАС України скасовує рішення суду першої інстанції та залишає позов без розгляду.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 31.01.2021 у справі № 520/3047/2020.

З урахуванням викладеного, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 у справі № 440/7176/22, а адміністративний позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, ч. 4 ст. 229, п. 8 ч.1 ст. 240, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 по справі № 440/7176/22 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування наказів - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено та підписано 22.05.2023 року