Справа № 0240/2551/18-а
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 травня 2023 року

м. Київ

справа № 0240/2551/18-а

адміністративне провадження № К/990/17153/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року у справі № 0240/2551/18-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач 1, ГУ НП у Вінницькій області), Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі - відповідач 2), Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області (далі - відповідач 3), в якому просив:

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зарахувати час простою з його вини в період з 31 жовтня 2017 року по 05 січня 2018 року до загального трудового стажу ;

- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України усі належні кошти при звільнені у зв`язку із переведенням, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, зокрема, але не виключно:

а) грошове забезпечення за увесь період простою з 01 липня 2017 року по 21 червня 2018 року у розмірі 103099 грн. 80 коп.;

б) середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період простою по день фактичного розрахунку, з 01 липня 2017 року по 21 червня 2018 року виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп., що становить 165 552 грн. 50 коп.;

в) заборгованість відповідача по виплаті грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року у розмірі 6348, 25 грн.;

г) середній заробіток за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення (за період з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року) по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп., що станом на 30 листопада 2018 року становить 236408, 97 грн.;

д) грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки;

е) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки, виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп.;

є) виплати належних коштів за час тимчасової непрацездатності;

ж) середній заробіток за весь час затримки виплати належних коштів за час тимчасової непрацездатності, виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп.;

- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України 50000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року в справі № 0240/2551/18-а, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року залишено без змін, позов задоволено частково:

- зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зарахувати час простою з 31 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року до загального трудового стажу ОСОБА_1 ;

- стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період простою з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року в сумі 89600 (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період простою з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 рік в сумі 21731 (двадцять одну тисячу сімсот тридцять одну) гривню 04 копійки із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 рік у сумі 56591 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дев`яносто одну) гривню 25 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з ГУ НП України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період простою з 05 січня 2018 року по 20 червня 2018 року в сумі 194134 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять чотири) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з ГУ НП України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період простою з 05 січня 2018 по 21 грудня 2018 року в сумі 89414 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 16 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного суду від 24 вересня 2021 року в справі № 0240/2551/18-а касаційні скарги ГУ НП України у Вінницькій області, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України задоволено частково. Скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 р. та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

За наслідками нового розгляду справи Вінницький окружний адміністративний суд 26 липня 2022 року прийняв рішення, згідно з яким позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнив частково:

- зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зарахувати час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року до загального трудового стажу позивача;

- стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь позивача грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року в сумі 89600 (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 рік в сумі 21731 (двадцять одну тисячу сімсот тридцять одну) гривню 04 копійки із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 рік у сумі 56591 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дев`яносто одну) гривню 25 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з ГУ НП України у Вінницькій області на користь позивача грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 05 січня 2018 року по 20 червня 2018 року в сумі 194134 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять чотири) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто з ГУ НП України у Вінницькій області на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 05 січня 2018 по 21 грудня 2018 року в сумі 89414 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 16 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ГУ НП України у Вінницькій області, Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, подали апеляційні скарги.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року апеляційні скарги ГУ НП України у Вінницькій області, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області змінено в частині задоволених позовних вимог та викласти абзаци 3,5,6 резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року наступним чином: стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 рік в сумі 29879 гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів; стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 30 жовтня 2017 року по 29 листопада 2017 року виплати нарахованого, але невиплаченого грошового забезпечення за період роботи з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року у сумі 13 581 гривень 09 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів; стягнути з ГУ НП України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 січня 2018 по 20 червня 2018 року в сумі 50704 гривень 68 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів. В задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку згідно зі ст.ст.116, 177 КЗпП України за час вимушеного прогулу з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року та з 05 січня 2018 року по 21 грудня 2018 року (абзаци 4,7) відмовлено. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року залишено без змін.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями, ГУ НП України у Вінницькій області звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення судових рішень не було ураховано висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 460/2675/18 щодо застосування статті 235 КЗпП України.

Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Однак скаржником не обґрунтовано, у чому саме полягало неправильне застосування норми матеріального права, не викладено висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, не наведено висновки суду, які суперечать позиції Верховного Суду, не обґрунтовано подібність правовідносин у справах.

Фактично ж доводи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування норм законодавства й незгоди із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам і дослідженим доказам, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду та підставою касаційного оскарження судових рішень.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що заявником належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року у справі № 0240/2551/18-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько