Справа № 280/1104/22
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 280/1104/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.07.2022 року (головуючий суддя Богатинський Б.В.)

в адміністративній справі №280/1104/22 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 20.01.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення:

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн.

Також просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 10.10.2008 позивач не є власником об`єкту, на яке здійснено обчислення суми податку на нерухоме майно. Відповідач має право визначити суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за три звітні податкові роки, з огляду на що податковий орган в 2021 році не має право визначати податок за 2017 рік. Крім того, є незрозумілим застосування ставки податку, що застосована контролюючим органом - 0,5%, в той час як господарські (присадибні) будівлі мали ставку 0.02%. Просить позов задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.07.2022 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення:

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн.

У задоволенні клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що контролюючим органом помилково нараховано ОСОБА_1 суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2020 роки, оскільки право власності на нерухоме майно, телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить іншій особі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що відповідно до даних Реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, наявних в ITC «Податковий блок» та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач з 23.04.2008 є власником об`єкта нежитлової нерухомості, а саме: телятник, інв. №99 літ Б, загальною площею 969,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачу нараховані податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальних підставах на об`єкт нежитлової нерухомості, який належить платнику.

В частині відмови стягненні витрат на правничу допомогу рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, об`єкт нежитлової нерухомості: телятник, інв.№99 літ Б, загальною площею 969,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить з 23.04.2008 на праві приватної власності ОСОБА_1 .

10.10.2018 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений договір купівлі-продажу, за яким продавець продав (передав у власність покупця), а покупець купив (прийняв у власність) нерухоме майно, а саме: телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 4.1 даного договору передбачено, що передача об`єкту продавцем та його приймання покупцем здійснюється в день нотаріального посвідчення цього договору. Даний правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом №6624231 від 10.10.2008.

Контролюючим органом винесені податкові повідомлення-рішення форми "Ф"

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн.,

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн.,

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн.,

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2020 роки.

Позивач вважає протиправними зазначені податкові повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Податкового кодексу України № 2755-VІ від 02.12.2010 року.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України № 2755-VІ від 02.12.2010 року.

Статтею 265 Податкового кодексу України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

В силу п.п.266.3.1 п.266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Також п.п.266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПКУ).

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПКУ).

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПКУ).

Слід взяти до уваги, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПКУ).

Таким чином, платником податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, а обчислення бази оподаткування здійснюється на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт. Визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, як об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі) та тип об`єкта (тобто тип будівлі).

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем відносно позивача, як власника об`єкта нежитлової нерухомості, прийняті податкові повідомлення-рішення, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2020 роки.

При цьому, позивач з 10.10.2008 року не є власником об`єкту, на яке здійснено обчислення суми податку на нерухоме майно.

Щодо права власності на спірне нерухоме майно, то слід вказати, що положеннями Цивільного Кодексу України №435-IV від 16.01.2003 в редакції, яка діяла на момент відчуження майна позивачем, визначено наступне.

Статтею 182 Цивільного Кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. (ч.1)

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. (ч.2)

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. (ч.4)

Відповідно до статті 334 Цивільного Кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.1)

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. ( ч.3)

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. (ч.4)

Згідно з ст. 657 Цивільного Кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Водночас, слід взяти до уваги, що в преамбулі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV, вказано, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Пунктом 1, ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1,2,3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 7 статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб.

Порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України. (ч. 3 ст. 11 ЗУ №1952-IV)

Постанова Кабінет Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 26.10.2011 року №1141 набрала чинності з 01.01.2012 року.

При цьому, під час укладення вказаного договору купівлі-продажу чинним був Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. N671 (Тимчасовий порядок N671 ).

Підпунктом 1 пункту 5 Тимчасового порядку N671 передбачалось, що державній реєстрації підлягають такі правочини: договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

В силу п.2 Тимчасового порядку N 671 терміни вживаються у такому значенні державний реєстр правочинів (далі - Реєстр) - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу.

Пунктом 6 Тимчасового порядку N671 встановлено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріалами справи підтверджується, що Договором купівлі-продажу нерухомого майна, позивачем відчужений об`єкт нерухомості. а саме: телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом №6624231 від 10.10.2008

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, зазначені обставини дають підстави для висновку, що право власності на об`єкт нежитлової нерухомості, а саме телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 припинилося з моменту посвідчення договору купівлі-продажу від 10.10.2008 номер правочину 3182155.

Водночас, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем обліковується об`єкт нежитлової нерухомості, а саме телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на таке.

Згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 22.06.2021 у справі №334/3161/17, особа, яка до 01.01.2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Таким чином, право власності на вищевказаний об`єкт оподаткування з 10.10.2008, тобто з дня державної реєстрації договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. в реєстрі за №3182155, перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Враховуючи зазначені обставини колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом помилково нараховано ОСОБА_1 суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2020 роки, оскільки право власності на нерухоме майно, телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить іншій особі.

Встановлені обставини справи дають підстави для висновку, що податкові повідомлення-рішення:

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн.,

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн.,

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн.,

№0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн., прийняті відповідачем необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягають скасуванню як протиправні.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій/рішень, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З урахуванням того, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу позивачем не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.07.2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 20.04.2023 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова