Справа № 500/638/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/638/23 пров. № А/857/4729/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Улицького В.З.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Тришак О.Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника адвоката Тришака Олега Григоровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.03.2023р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом представника адвоката Тришака Олега Григоровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (суддя суду І інстанції: Осташ О.А., час та місце постановлення ухвали суду: 03.03.2023р., м.Тернопіль), -

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 03.03.2023р. відмовлено в порядку п.2 ч.1 ст.170 КАС України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р. в розмірі 462065 грн. 12 коп. (а.с.21-22).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив представник адвокат Тришак О.Г., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який в поданій апеляційній скарзі просить ухвалу суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання щодо відмови у відкритті провадження в справі (а.с.24-26).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішенням суду від 25.10.2021р. у справі № 500/4862/21 позов ОСОБА_1 задоволено; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р.

На виконання цього судового рішення відповідачем виплачено позивачу 11.11.2022р. середнє грошове забезпечення в розмірі 0,80 грн.

Через тривале невиконання цього рішення суду позивач звертався до суду із заявою про встановлення судового контролю, яка була задоволена; поданий військовою частиною звіт про виконання судового рішення прийнятий судом.

Не погоджуючись із виплаченою сумою коштів, позивач звернувся до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення суду, в чому йому було відмовлено.

Отже, в межах справи № 500/4862/21 позивачем вчинялися відповідні процесуальні дії, передбачені ст.ст.378, 382 КАС України.

Також приймаючи процесуальні рішення, суд наголосив на виникненні між сторонами нового спору щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких умов правові підстави для відмови у відкритті провадження у справі, які передбачені п.2 ч.1 ст.170 КАС України, є відсутніми.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 № 298 від 13.12.2016р. позивача виключено з 13.12.2016р. з списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.05.2021р. у справі № 500/552/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість неотриманого речового майна станом на день звільнення з військової служби 13.12.2016р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.12.2016р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за весь період служби станом на день звільнення з військової служби у період з 18.07.2013р. по 13.12.2016р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 13.12.2016р. (а.с.9-13).

15.06.2021р. на виконання зазначеного рішення суду відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій в сумі 4504 грн. 73 коп. та індексацію грошового забезпечення у розмір 199 грн. 94 коп.

У подальшому рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.10.2021р. в справі № 500/4862/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р. (а.с.14-16).

Вказане рішення суду набрало законної сили 05.01.2022р.

На виконання цього рішення суду відповідач виплатив позивачу 11.11.2022р. середнє грошове забезпечення в розмірі 0,80 грн. (а.с.17).

У зв`язку з тривалим невиконанням вказаного судового рішення у справі № 500/4862/21 позивач в порядку ст.382 КАС України звернувся до суду із відповідною заявою щодо встановлення судового контролю.

Ухвалою суду від 10.10.2022р. встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду від 25.10.2021р. в справі № 500/4862/21; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати до суду звіт про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.10.2021р. у справі № 500/4862/21 в місячний строк з моменту отримання цієї ухвали (а.с.30-32).

В подальшому ухвалою суду від 07.12.2022р. прийнято поданий Військовою частиною НОМЕР_1 звіт про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.01.2022р. по справі № 500/4862/21 (а.с.33 і на звороті).

Не погоджуючись із розміром проведеної виплати, позивач ОСОБА_1 19.12.2022р. звернувся до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання рішення від 25.10.2021р., зокрема, на стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р. у розмірі 462065 грн. 12 коп.

Ухвалою суду від 29.12.2022р. ОСОБА_1 відмовлено у задоволені заяви про встановлення способу та порядку виконання рішення суду від 25.10.2021р., оскільки вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р. у розмірі 461065 грн. 12 коп. є новою позовною вимогою, що не заявлялась при розгляді адміністративної справи № 500/4862/21 (а.с.34-35).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в розглядуваному випадку має місце неналежне виконання чи невиконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.10.2021р. в справі № 500/4862/21.

За таких умов є відсутніми підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Натомість, має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.

Наявність спеціальних правових норм КАС України (ст.ст.382, 383), направлених на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо прийнятого процесуального рішення про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі правильними, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.04.2018р. у справі № 11-257заі18, неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

За правилами п.2 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Умовами застосування цієї підстави для відмови у відкритті провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони мають співпадати) та остаточне вирішення тотожного спору рішенням або постановою суду, ухвалою про закриття провадження в адміністративній справі, яке набрало законної сили.

Необхідно зауважити на тому, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Верховний Суд у постанові від 09.10.2018р. у справі № 809/487/18 зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Звернення до суду з адміністративним позовом у цій справі представник позивача мотивував необхідністю правильного застосування під час обчислення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р. приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Проаналізувавши підстави та предмет позову та враховуючи склад сторін у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у цьому випадку наявні підстави для відмови у відкритті провадження щодо пред`явлених позивачем вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р. в розмірі 462065 грн. 12 коп.

Із змісту рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.10.2021р. в справі № 500/4862/21 слідує, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р.

Тобто, суд вказав лише період, за який відповідач повинен нарахувати і виплатити позивачу спірне відшкодування.

При цьому, застосовуючи приписи ст.117 КЗпП України, суд не визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, а також не навів розрахунку цієї суми.

Між тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30.04.2020р. у справі № 140/2006/19, ст.117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 31.03.2021р. у справі № 120/2617/20-а, від 20.05.2021р. у справі № 380/3007/20 та від 29.10.2021р. у справі № 380/5499/20.

Водночас Верховний Суд неодноразово викладав позиції стосовно того, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Разом з тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна обсягу посилань на норми матеріального чи процесуального права. (п.7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі № 9901/433/18 зазначено, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.

Отже, інший словесний виклад правових обґрунтувань вимог, заявлених на розгляд суду, не змінює правової природи таких вимог, їх предмет та підстави в цілому.

Колегія суддів зауважує, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, яке набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили позивач не може знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги з тих самих підстав.

У разі незгоди із вирішенням судом позовних вимог у справі № 500/4862/21, а також процесуальними рішеннями щодо застосування норм ст.ст.370, 382 КАС України, позивач мав право оскаржити судові рішення у цій справі в апеляційному та касаційному порядках. Водночас, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень слідує, що вказані рішення у справі № 500/4862/21 не були предметом оскарження ОСОБА_2 ані в апеляційному, ані в касаційному порядках.

Як вказує позивач, на виконання рішення суду у справі № 500/4862/21 відповідачем нараховано та виплачено йому середнє грошове забезпечення в сумі 0,80 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає про нетотожність позову в цій справі та справі № 500/4862/21, оскільки вимога про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2016р. по день фактичного розрахунку 15.06.2021р. у розмірі 462065 грн. 12 коп. є новою позовною вимогою, що не заявлялась під час розгляду справи № 500/4862/21.

Разом з тим, всі ці доводи свідчать про незгоду позивача із виконанням Військовою частиною НОМЕР_1 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.10.2021р. в справі № 500/4862/21, а предмет позову у цій справі фактично спрямований на його виконання.

Водночас колегія суддів зауважує, що у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, а також процесуальними положеннями КАС України.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині 1 ст.11 цього Закону йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм слідує, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 686/23317/13-а.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд зазначає, що з метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегулювано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Так, положеннями ч.1 ст.383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду, у цьому випадку в рамках адміністративної справи № 500/4862/21.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вищезазначені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що у розглядуваному випадку звернення позивача до суду свідчить про його незгоду із рішенням суду в справі № 500/4862/21 в частині нарахованої до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і фактично є спробою переглянути рішення суду, що набрало законної сили, що не передбачено процесуальним законом.

Конституцією України гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права, одним із аспектів якого є принцип правової певності. Цей принцип, серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії», п.61).

Доводи апелянта в іншій частині, які викладені в апеляційній скарзі, на правомірність прийнятої ухвали не впливають.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі відповідно до п.2 ч.1 ст.170 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Враховуючи результат апеляційного розгляду, та керуючись приписами ст.139 КАС України, понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Тришака Олега Григоровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.03.2023р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 500/638/23 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Дата складання повного тексту судового рішення: 22.05.2023р.