Справа № 480/4162/22
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 р. Справа № 480/4162/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.10.2022, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, повний текст складено 19.10.22 по справі № 480/4162/22

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

третя особа: Сумський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки

про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі за текстом також відповідач), третя особа - Сумський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, у якому просила:

1) визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Міністерства оборони України від 09.12.2021 за № 186, затвердженого Міністром оборони України 13.12.2021, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини;

2) зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, передбачену статтею 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей одноразову грошову допомогу у разі смерті військовослужбовця, виходячи з розміру 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали від 09.01.2023 про виправлення описок, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум, оформлене п. 2 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум, від 09.12.2021 за № 186 щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 .

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити і виплати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 в порядку та розмірах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у сумі 992 грн 40 коп.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неналежним з`ясуванням усіх обставин у справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, з посиланням на обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, зазначені ним у відзиві на позовну заяву, вказує про відсутність у відповідача обов`язку щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 в порядку та розмірах, установлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зазначає, що зобов`язання Міністерства оборони України призначити і виплати одноразову грошову допомогу є втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Просить урахувати, що з моменту коли позивач дізналася про порушення своїх прав минуло більше ніж шість місяців, а тому ОСОБА_1 без поважних причин пропустила строк звернення до адміністративного суду.

Позивач та Сумський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), який проходив військову службу з 26.06.2018 у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 12, 16, 89, 90, 92) та згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_2 мав статус учасника бойових дій (а.с. 48, 88).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 13).

При цьому згідно з довідкою Торецького відділення Комунального закладу охорони здоров`я "Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи" від 14.04.2020 за № 43 причиною смерті ОСОБА_2 стала серцева недостатність, коронарний атеросклероз (а.с. 14, 72).

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 14.04.2020 за № 43 смерть ОСОБА_2 настала внаслідок захворювання (пункт 9 свідоцтва); хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті - серцева недостатність, коронарний атеросклероз (пункт 11 свідоцтва) (а.с. 15, 41, 42, 70, 71).

Згідно з наказами командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.04.2020 за № 104 та від 14.05.2020 за № 139 проведено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли смерті прапорщика ОСОБА_2 , чиї дії або бездіяльність стали причиною смерті вчинення правопорушення, результати якого оформлені актом службового розслідування (далі - Акт службового розслідування), за висновками якого смерть ОСОБА_2 наступила внаслідок серцевої недостатності, з 13.04.2020 виключено ОСОБА_2 із списків частини (а.с. 36-39, 76-82).

Згідно з витягом з Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 13.06.2020 за № 44 "Про результати проведення службового розслідування стосовно смерті прапорщика ОСОБА_2 " службове розслідування вважати завершеним (п. 1), вважати смерть прапорщика ОСОБА_2 як таку, що наступила внаслідок серцевої недостатності та не пов`язана з виконанням службових обов`язків (а.с. 35, 36, 74, 75).

Згідно з витягом з Наказу командира 58 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (по особовому складу) від 16.06.2020 за № 98-РС прапорщика ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу 16 окремого мотопіхотного батальйону 58 окремої мотопіхотної бригади у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 : смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 68).

Згідно з витягом з Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.06.2020 за № 172 прапорщика ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок серцевої недостатності, Наказом командира Військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 17.06.2020 за № 100-РС виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.04.2020, смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 16, 34, 67).

Комісія Міністерства оборони України на засіданні 27.08.2021, з посиланням на свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 16.04.2020, акт службового розслідування за фактом смерті військовослужбовця, проведеного на підставі наказів командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.04.2020 за № 104 та від 14.05.2020 за № 139, вказала, що захворювання прапорщика ОСОБА_2 "Серцева недостатність. Коронарний атеросклероз", яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини, що вбачається з витягу з протоколу засідання 12-ї Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 27.08.2021 за № 461 (а.с. 17, 73, 42 зворот).

Позивач, з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю її чоловіка - ОСОБА_2 , через районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання - Шосткинський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, звернулася із заявою від 19.10.2021 про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю чоловіка (а.с. 32, 33, 63, 64), яку разом з доданими до неї документами листом від 11.11.2021 третьою особою направлено до Департаменту фінансів Міністерства оборони України (а.с. 52, 62).

Додатково третьою особою листом від 06.12.2021 до Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлено лист старшого слідчого СВ ВП № 1 Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області від 24.11.2021 за № 24691/402/2021 та копію постанови про закриття кримінального провадження № 0000426 від 11.12.2020 за фактом смерті військовослужбовця ОСОБА_2 (а.с. 99-101).

09.12.2021 рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом № 186 (а.с. 18, 54), позивачці відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час смерті прапорщик ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено актом службового розслідування Військової частини НОМЕР_1 , в якому зазначено, що згідно з висновком експерта від 14.04.2020 за № 42 при судово-токсикологічному дослідженні в крові ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у кількості 2,7 г/л, що відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння.

Також указано, що відповідно до статті 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення розпивання алкогольних напоїв військовослужбовцями на території військових частин, військових об`єктів або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані є адміністративним правопорушенням. Згідно зі статтею 16-4 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), військовослужбовця, є наслідком вчинення адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння.

Позивач, не погодившись з такою відмовою, звернулася за захистом своїх прав до суду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, беручи до уваги те, що протокол Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.12.2021 за № 186 є рішенням у розумінні Порядку № 975, з огляду на встановлені обставини в ході розгляду справи, з урахуванням приписів частини 2 статті 2 КАС України, дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум, оформленого п. 2 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум, від 09.12.2021 за № 186 щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 .

Застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 245 КАС України, суд першої інстанції зобов`язав відповідача призначити і виплати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 в порядку та розмірах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначає Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 за № 2011-XII (далі також - Закон № 2011-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин у цій справі).

Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Приписами пунктів 1-3 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.

При цьому в розрізі приписів частини 3 статті 16 Закону № 2011-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України Про військовий обов`язок і військову службу. Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України Про військовий обов`язок і військову службу, Указами Президента України.

У свою чергу, згідно з ст. 41 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (ч. 2 ст. 16-1 Закону № 2011-XII).

Частинами 6, 8 та 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначається Порядком Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 за № 975.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 975 члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи: 1. заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги; 2. витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу); 3. витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи. які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Пунктом 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.

Відповідно до пунктів 14 та 15 Порядку одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.

Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Статтею 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за № 2011-XII передбачено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Пунктом 19 Порядку також установлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, зокрема, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння.

Судом установлено, що позивач є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 12, 92), а відтак є членом сім`ї ОСОБА_2 у розумінні Сімейного кодексу України.

Спірним моментом у цій адміністративній справі є обставини наявності/відсутності підстав для виплати одноразової грошової допомоги як члену сім`ї померлого військовослужбовця в розрізі приписів статті 16-4 Закону № 2011-XII та пункту 19 Порядку.

Як убачається з матеріалів справи, відмовляючи позивачеві у виплаті вказаної допомоги, відповідач стверджує про наявність обставин, передбачених статтею 16-4 Закону № 2011-XII, а саме вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_2 за статтею 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з тим, що на час смерті останній перебував у стані алкогольного сп`яніння, що і було покладено в основу оскаржуваного протоколу від 09.12.2021 за № 186 (п. 2) Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, з посиланням на приписи ст. 16-4 Закону № 2011-XII та ст. 172-20 КУпАП.

Проте, відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення чи доказів того, що справа про адміністративне правопорушення була розглянута та за результатами її розгляду встановлено у діях ОСОБА_2 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП.

Згідно зі ст. 221 КУпАП саме на районні суди, районні у місті, міські чи міськрайонні покладено обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 172-20 КУпАП.

Отже повноваження щодо наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП, в діях будь-якої особи та притягнення до адміністративної відповідальності належить судові, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що посилання представника відповідача та зазначення у спірному рішенні про скоєння ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП, є неприйнятним та таким, що не відповідає дійсним обставинам у справі.

Зважаючи на викладене, відповідач безпідставно дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_2 , які спричинили його загибель, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП.

Разом з тим матеріли справи не містять в собі належних та достатніх доказів і на підтвердження вчинення безпосередньо ОСОБА_2 кримінального правопорушення.

Щодо інших підстав для відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, зокрема, що смерть ОСОБА_2 є наслідком дій у стані алкогольного сп`яніння, то колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було враховано витяги з протоколу 12-ї Регіональної військово-лікарської комісії від 27.08.2021 за № 461 (а.с. 17, 73, 42 зворот), в якому комісія з посиланням на свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 16.04.2020, акт службового розслідування за фактом смерті військовослужбовця, проведеного на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 13.04.2020 за № 104 та від 14.05.2020 за № 139, вказала, що захворювання прапорщика ОСОБА_2 "Серцева недостатність. Коронарний атеросклероз", яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.

Дійсно, як вказує відповідач у оскаржуваному протоколі від 09.12.2021 за № 186 (п. 2), в Акті службового розслідування зазначається про висновок експерта від 14.04.2020 за № 42 при судово-токсикологічному дослідженні в крові ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у кількості 2,7 г/л, що відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння.

Втім у цьому ж акті зазначено, що смерть ОСОБА_2 не пов`язана з вчиненням кримінального, адміністративного правопорушення та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, тілесні ушкодження не спричинені навмисно (а.с. 80).

Згідно з висновками акта службового розслідування смерть ОСОБА_2 наступила внаслідок серцевої недостатності (а.с. 36-39, 76-82).

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що жодним доказом не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку між смертю ОСОБА_2 та його станом алкогольного сп`яніння є обґрунтованим і законним.

Матеріалами справи підтверджено, що незважаючи на вміст алкоголю в крові, смерть прапорщика ОСОБА_2 настала внаслідок серцевої недостатності.

Сам факт знаходження військовослужбовця у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння на час настання смерті не є підставою для відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги його членам сім`ї. Допомога не призначається і не виплачується лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення активних дій самим військовослужбовцем, який знаходиться у стані алкогольного сп`яніння.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20.03.2018 (справи № 813/4502/17, справа № 817/867/17), від 04.03.2020 у справі № 813/2071/17.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що висновок відповідача у Протоколі від 09.12.2021 за № 186 (п. 2) про те, що смерть ОСОБА_2 є наслідком вчинення адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння, що унеможливлює призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу, зроблений без урахування всіх обставин справи та за відсутності будь-яких судових рішень, якими б підтверджувалось вчинення ОСОБА_2 адміністративного чи кримінального правопорушення або ж доказів на підтвердження причинного зв`язку між алкогольним сп`янінням ОСОБА_2 та його смертю.

Беручи до уваги те, що протокол Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.12.2021 за № 186 є рішенням у розумінні Порядку № 975, з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, з урахуванням приписів частини 2 статті 2 КАС України, висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Комісії Міністерства оборони України, оформлене п. 2 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум, від 09.12.2021 за № 186 щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 , є правильним.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано всіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення всіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, установлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 826/17220/17.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Така позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 6 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а.

Відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012 Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). Отже ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12).

Застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 245 КАС України, суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача призначити і виплати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 як дружині військовослужбовця ОСОБА_2 в порядку та розмірах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Щодо посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою у цій справі із пропуском строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає таке.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як убачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення прийняте Міністерством оборони України 09.12.2021 та затверджене 13.12.2021, а з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернулася 14.06.2022 (здано на пошту), а не 23.06.2023 (реєстрація позову), як стверджує відповідач.

Тобто з моменту затвердження рішення Міністерства оборони України від 09.12.2021 за № 186 до дати звернення позивача з позовом у цій справі пройшло 183 дні.

Проте строк звернення до суду має обчислюватися з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а відповідачем не надано до суду доказів отримання спірного рішення позивачем, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку, що шестимісячний строк, визначений ч. 2 ст. 122 КАС України, минув.

З огляду на зазначене, посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою у цій справі із пропуском строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів відхиляє як таке, що носить характер особистих припущень Міністерства оборони України та в ході апеляційного розгляду справи не знайшло свого підтвердження.

Разом з цим колегія суддів ураховує те, що відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції не вказував на пропуск строку звернення до суду позивачем.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав уважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 122, 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.10.2022 по справі № 480/4162/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін