Справа № 540/189/22
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/189/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , в якій позивач просить:

Визнати протиправно бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення з позивачем повного розрахунку при звільненні;

Стягнути Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2017 року по 12.10.2021 в сумі 470767,04 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розпорядженням Верховного Суду від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської області), змінено підсудність судових справ Херсонського окружного адміністративного суду на Одеський окружний адміністративний суд та передано вказану справу до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 16 березня 2023 року адміністративну справу № 540/189/22 прийнято до провадження Одеського окружного адміністративного суду. Розгляд справи розпочато спочатку. Продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Копія ухвали надіслана позивача на його електронну пошту, відповідачу доставлено до його електронного кабінету в системі Електронний суд.

Позов обґрунтовано тим, що з 28.03.2014 року по 08.08.2017 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 року у справі № 540/2549/21 позов задоволено частково, та на виконання цього рішення суду відповідачем 12.10.2021 року здійснена виплата індексації грошового забезпечення шляхом зарахування коштів у сумі 2 615, 82 грн на його картковий рахунок.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні.

Так, позивач зазначив, що Закон № 2011-ХІІ встановлює право військовослужбовців на індексацію грошового забезпечення.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач зазначає, що індексація грошового забезпечення перерахована на його картковий рахунок 12.10.2021 року, тобто фактична її виплата здійснена із затримкою з 08.08.2017 року по 12.10.2021 року. Враховуючи, що 08.08.2017 року був останнім днем військової служби, то саме цією датою необхідно було здійснити з позивачем розрахунок, але остаточно проведено 12.10.2021, а отже фактична кількість днів затримки розрахунку при звільненні складає 1808 днів (з 08.08.2017 року по 12.10.2021 року).

Тому позивач вважає, що його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2017 року по 12.10.2021 року становить 470 767, 04 грн (260,38 грн (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 1808 (кількість днів затримки розрахунку)).

До суду 30.03.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні, посилаючись на те, що на військовослужбовців, які проходять військову частину у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116, 117 КЗпП України та постанова КМУ від 08.02.1995 № 100, не поширюється, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, а проходять військову службу. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Також представник відповідача звернув увагу, що положення Закону № 2011-ХІІ не передбачають такого виду відповідальності військової частини як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України регламентовано, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, але позивач своїм правом, передбаченим абз.3 п. 242 цього Положення, не скористався.

Також, на думку представника відповідача, відсутні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати, оскільки ст. 117 КЗпП України можлива виплата, але не більш як за шість місяців.

На думку представника відповідача, при звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням чинного законодавства, та відсутня вина відповідача у розумінні ст. 116 КЗпП України.

Положення ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Таку позицію представник відповідача обґрунтовував висновками викладеними у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України».

Також представник відповідача посилається на практику Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України та зменшення суми відшкодування за затримку повного розрахунку.

На виконання ухвали суду від 16.03.2023 року представником відповідача надано суду грошове забезпечення ОСОБА_2 , витяг з розрахункової платіжної відомості ОСОБА_2 , довідка про розмір грошового забезпечення та індексації ОСОБА_2 .

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.08.2017 року № 193 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення взводу охорони роти охорони батальйону охорони звільненого наказом командира окремої бригади армійської авіації від 03 серпня 2017 року № 39-РС з військової служби у запас, з 08 серпня 2017 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Цюрупинського районного військового комісаріату Херсонської області.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із позовною заявою військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, та рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 року по справі № 540/2549/21 Позов до Військової частини задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_6 ) індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 08.08.2017 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_6 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 08.08.2017 року.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_6 ) грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.04.2016 року по 08.08.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.08.2017 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_6 ) грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.04.2016 року по 08.08.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.08.2017 року.

В решті позову відмовлено.

Суд встановив, що на виконання рішення суду від 29.07.2021 року по справі № 540/2549/21 на картковий рахунок позивача 12.10.2021 року надійшли кошти в розмірі 2615,82 грн, що підтверджено банківською випискою.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але листом від 09.12.2021 року позивачу було відмовлено, з посиланням на відсутність правових підстав.

Не погодившись з відмовою у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Додатково судом досліджені надані відповідачем грошове забезпечення ОСОБА_2 , витяг з розрахункової платіжної відомості ОСОБА_2 , довідка про розмір грошового забезпечення та індексації ОСОБА_2 .

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сукупний аналіз наведених норм права доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За таких обставин суд доходить висновку, що до спірних правовідносин належать застосуванню статті 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Щодо посилання відповідача на висновки викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», суд зазначає, що аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Тому за висновком Європейського суду з прав людини, не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17, дійшла висновку що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення суду від 29.07.2021 року по справі № 540/2549/21 на картковий рахунок позивача 12.10.2021 року надійшли кошти в розмірі 2615,82 грн, що підтверджено банківською випискою.

Таким чином, відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 08.08.2017 року по 12.10.2021 року на 1527 календарних днів.

Суд звертає увагу на наведені приписи ст. 117 КЗпП України, якими передбачено поширення дії вказаної статті й при наявності спору, у випадку якого уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час виконання рішення суду від 29.07.2021 року по справі № 540/2549/21, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги - визнати протиправно бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, є правомірними та належать задоволенню.

Щодо позовних вимог - стягнути Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2017 року по 12.10.2021 в сумі 470767,04 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, суд зазначає таке.

Так, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, відповідно до роздавальної відомості ОСОБА_2 у серпні 2017 року нараховано 10143, 21 грн.

На виконання рішення суду від 29.07.2021 року по справі № 540/2549/21, 12.10.2021 року надійшли кошти позивачу в розмірі 2615,82 грн.

Тобто позивач на день звільнення, 08.08.2017 року мав отримати 12759, 08 грн.

Відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 08.08.2017 року по 12.10.2021 року на 1527 календарних днів.

Відповідно до довідки про розміри грошового забезпечення за період з 1 червня по 31 липня 2017 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 , виходячи із двох останніх місяців перед звільненням із врахуванням календарних днів становить 260, 38 грн.

Отже, середній заробіток за час затримки з 08.08.2017 року по 12.10.2021 року по 23.05.2022 року становить: 1527 календарні дні х 260, 38 грн = 397600, 26 грн, що значно перевищує суму, яка була виплачена із затримкою.

Також суд враховує, що з позовом про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки лише у червні 2021 року, тобто майже через три роки після звільнення.

А після набрання законної сили рішення суду, 12.10.2021 року, відповідачем було здійснено виплату на виконання рішення суду, тобто в межах двох місяців, що свідчить про добросовісну поведінку відповідача при виконанні рішення суду.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

За таких встановлених судом обставин, суд вважає, що співмірним розміром відшкодування як компенсації майнових витрат позивача з урахуванням поведінки сторін, буде сума 2615, 82 грн, що дорівнює розміру виплаченої позивачу суми на виконання рішення суду.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 2615, 82 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги - стягнути Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2017 року по 12.10.2021 в сумі 470767,04 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, є частково правомірними та належать задоволенню частково в розмірі 2615, 82 грн

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, та те, що позивач звільнений від сплати судового збору і не надані докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на користь позивача.

У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать компенсації за рахунок Державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3) щодо непроведення з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) повного розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08.08.2017 року по 12.10.2021 року в розмірі 2615, 82 грн (дві тисячі шістсот п`ятнадцять гривень 82 копійок) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко