Справа № 320/8938/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2023 року № 320/8938/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі № 826/17749/17 і залишились недоодержаними у зв`язку з його смертю, за період з 01.06.2016 по 26.12.2018 в сумі 1 072 003,46 грн;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві негайно виплатити ОСОБА_1 суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17 і залишились недоодержаними у зв`язку з його смертю, за період з 01.06.2016 по 26.12.2018 в сумі 1 072 003,46 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не здійснення перерахунку пенсії та зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2016 з урахуванням раніше виплачених сум.

ОСОБА_2 , як вказано у позовній заяві, є чоловіком позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17.02.2020 та 24.02.2020 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про виплату недоотриманої пенсії померлим ОСОБА_2 . Однак, пенсійним органом повідомлено позивача про відсутність підстав для виплати недоотриманої пенсії, у зв`язку з тим, що останній не є стороною позову.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у виплаті недоотриманої померлим пенсіонером пенсії, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, в обґрунтування чого зазначив, що виплата заборгованості, обчисленої на виконання рішень суду здійснюється в порядку черговості в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Головним управлінням виплачено кошти, нараховані на виконання рішень суду з датою набрання законної сили по червень 2020 року. Крім того, виплата недоотриманої у зв`язку зі смертю стягувана суми коштів, нарахованої на виконання рішення суду, здійснюється на підставі рішення суду про заміну сторони виконавчого провадження в межах бюджетних асигнувань, виділених для погашення заборгованості за рішеннями суду.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17, яке набрало законної сили 27.12.2018, позов задоволено ОСОБА_2 : визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що виразилась в нездійсненні перерахунку пенсії позивачу з 01.06.2016 та зобов?язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести з 01.06.2016 перерахунок пенсії ОСОБА_2 в розмірі 100% від суми грошового забезпечення для обчислення пенсії, яке становить 36 250 грн, та виплачувати перераховану пенсію з урахуванням надбавок та підвищень без обмежень.

На виконання зазначеного рішення суду, 11.03.2019 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві був проведений перерахунок пенсії ОСОБА_2 , що підтверджується розрахунком по пенсійній справі , і внаслідок здійсненого розрахунку пенсії за період з 01.06.2016 по 26.12.2018 утворилась заборгованість у розмірі 1 072 003,46 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

У відповідності до наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб від 28.06.1969 серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач являється дружиною ОСОБА_2 .

Відповідно до наявного в матеріалах справи заповіту від 26.10.2007 ОСОБА_2 заповів, зокрема, але не виключно ОСОБА_1 все майно, де б воно не було і з чого в боно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиму право.

17.02.2020 та 24.02.2020 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Пенсійного Фонду України з заявами, у яких просила здійснити виплату суми недоотриманої пенсії і чоловіком - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3 01.03.2020 ОСОБА_1 призначено пенсію у зв?язку зі втратою годувальника.

У листі від 16.04.2020 №10249-7242/С-03/8-2800/20 Пенсійний Фонд України повідомив ОСОБА_1 , що доплату, обчислену ОСОБА_2 на виконання судового рішення, остання зможе отримати за умови покладення судом на органи Пенсійного фонду відповідних зобов?язань в частині виплати пенсії, яка була нарахована померлому.

Листом від 17.04.2020 №2600-0312-8/48688 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відсутність підстав для виплати останній коштів, нарахованих на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17, оскільки ОСОБА_1 не є стороною позову.

У червні 2020 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою, у якій просила здійснити виплату суми недоотриманої пенсії її померлим чоловіком.

Листом від 04.08.2020 № 17078-17647/C-02/8-2600/20 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві роз??яснило позивачці, що різниця пенсії й померлого чоловіка підлягала виплаті відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649.

Відповідно до Порядку ведення обліку рішень суду у Реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 №20-1, у разі смерті стягувача до реєстру вноситься інформація про дату його смерті, а також прізвище, ім?я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) особи (осіб), яка має (які мають) право на одержання недоотриманої пенсії у зв?язку зі смертю стягувача. Така інформація вноситься на підставі рішення суду про заміну стягувача.

23.11.2020 ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 826/17749/17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі №826/17749/17 повернуто без розгляду заяву ОСОБА_1 .

У серпні 2022 року позивачка повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою, у якій просила здійснити виплату суми недоотриманої пенсії її померлим чоловіком.

У листі від 15.09.2022 №20078/18510/С-02/8-2600/22 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2019 у справі №640/5248/19 (зі змінами, внесеними постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020) визнано протиправними та нечинними п.1 та 2 постанови №649. З урахуванням зазначеного, постановою правління Пенсійного фонду України від 23.03.2021 №13-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.04.2021 за №464/36086, визнано такою, що втратила чинність постанову №20-1. У зв?язку з цим, облік фінансових зобов?язань, що виникають внаслідок нарахування коштів на виконання судових рішень, здійснюється в автоматизованих системах обробки пенсійної документації (електронних пенсійних справах). Крім того, виплата недоотриманої, у зв?язку зі смертю стягувача суми коштів, нарахованої на виконання рішення суду, здійснюється на підставі рішення суду про заміну сторони виконавчого провадження в межах бюджетних асигнувань, виділених для погашення заборгованості за рішенням суду.

У грудні 2022 року позивач знову звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою, у якій просила здійснити виплату суми недоотриманої пенсії ї померлим чоловіком.

Листом від 12.01.2023 №1056-28873/С-02/8-2600 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що виплата заборгованості, обчисленої на виконання рішень суду здійснюється в порядку черговості в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Додатково проінформовано, що на час опрацювання звернення, Головним управлінням виплачено кошти, нараховані на виконання рішень суду з датою набрання законної сили по червень 2020 року.

Зважаючи на те, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17 набрало законної сили 27.12.2018, проте відповідачем так і не було здійснено виплату позивачці недоотриманої пенсії й померлого чоловіка, остання вважає необхідним звернутись до суду з позовом за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ).

Вказаний Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до ч.1-3 ст.61 Закону №2262-ХІІ встановлено, що суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Так, як вже було зазначено судом позивач є членом сім`ї (дружиною) померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у зв`язку з чим 17.02.2020 та 24.02.2020 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою щодо нарахування та виплати недоотриманої померлим пенсії, у задоволенні якої управлінням було відмовлено.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що позивачем право на звернення до органів Пенсійного фонду України з вказаною вище заявою було реалізоване вчасно, тобто із дотриманням шестимісячного строку, передбаченого законодавством, що, відповідно, свідчить про наявність у позивача права на отримання недоотриманої пенсії її померлого чоловіка.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що перерахунок та виплата пенсії встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17 є недоотриманою пенсією та підлягають нарахуванню і виплаті позивачу, як члену сім`ї померлого пенсіонера у відповідності до ст.61 Закону №2262-ХІІ.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми соціальних виплат (у даному випадку пенсії) передаються членам сім`ї спадкодавця, до того ж незалежно від того, чи виступають вони одночасно спадкоємцями після його смерті. При цьому, сумами пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, слід вважати і суми пенсії, які не були отримані пенсіонером за життя, внаслідок неправомірних дій органу Пенсійного фонду України, який не виконав у добровільному порядку судове рішення, яке набрало законної сили, і яким його (пенсійний орган) було зобов`язано провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії.

Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 07.03.2019 у справі №617/7748/12.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06.09.2005; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18.07.2006; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; п.58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішенням, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія А. 303-А; 09.12.1994, п.29).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 54 та тексті свого рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.02.2014 (заява №10441/06) різниця в поводженні, є порушенням ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст. 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов`язки (див., серед багатьох інших органів влади, «Колишній король Греції та інші проти Греції» [GC], заяви № 25701/94, § § 79 і 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, із визнанням протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі № 826/17749/17 і залишились недоодержаними у зв`язку з його смертю, за період з 01.06.2016 по 26.12.2018 в сумі 1 072 003,46 грн та зобов`язанням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17 і залишились недоодержаними у зв`язку з його смертю, за період з 01.06.2016 по 26.12.2018 в сумі 1 072 003,46 грн, адже такий спосіб захисту порушеного права позивача за даних обставин є найбільш ефективним.

В частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача саме «негайно» виплатити суму пенсії, суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено, що такі виплати не будуть здійснюватися після набрання судовим рішенням законної сили, отже, вимоги в цій частині є передчасними, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що ймовірно будуть порушені у майбутньому, а тому, суд відмовляє в їх задоволенні.

Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Предметом позову є одна вимога немайнового характеру, яка хоч і задоволена частково, але розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з кількості (а не з розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог. Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16.06.2020 у справі №620/1116/20.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, тому ці витрати слід присудити на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі № 826/17749/17 і залишились недоодержаними у зв`язку з його смертю, за період з 01.06.2016 по 26.12.2018 в сумі 1 072 003,46 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі №826/17749/17 і залишились недоодержаними у зв`язку з його смертю, за період з 01.06.2016 по 26.12.2018 в сумі 1 072 003,46 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.