Справа № 460/3734/20
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2023 року м. Рівне №460/3734/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А. за участю секретаря судового засідання Ясковець О.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: представник Вороновська М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доЗахідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)
про стягнення грошових допомог, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просила:

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 грошову допомогу у зв`язку з відпусткою за період 2015-2019 роки в сумі - 75213,00 грн. та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за період 2015-2020 роки в сумі 90256,00 грн., а всього: 165 469,00 грн.

Мотивуючи вимоги позову ОСОБА_1 зазначала, що 21.02.2020 вона була поновлена на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 04.06.2015. За період невиконання судового рішення про поновлення на роботі за період 2015-2019 роки відповідач протиправно відмовився нарахувати та виплатити їй грошову допомогу у зв`язку з відпусткою та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, з огляду на що позивач звернулася до суду з даним позовом та просила задовольнити заявлені у ньому вимоги.

Ухвалою суду від 13.07.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі. та призначено підготовче засідання у справі призначено на 07.08.2020 о 12:00 год.

Ухвалою суду від 07.08.2020 провадження в адміністративній справі №460/3734/20 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №460/3050/18.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 позовні вимоги у справі №460/3050/18 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення від 08.12.2015 у справі №817/1828/15 про поновлення на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за період з 11.09.2015 по 20.02.2020 у сумі 546894,64 грн. (сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику). У задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2023 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 по справі №460/3050/18 - без змін.

Ухвалою суду від 14.03.2023 провадження в адміністративній справі №460/3734/20 - поновлено. Призначено підготовче судове засідання у справі №460/3734/20 в залі судового засідання Рівненського окружного адміністративного суду на 03.04.2023 на 09:30 год.

Ухвалою суду від 03.04.2023, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання позивача про заміну сторони правонаступником та замінено відповідача - Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Підготовче засідання по справі відкладено до 24.04.2023 на 11:00 год.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позовну заяву від 24.04.2023, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не належить до обов`язкових виплат, а надання державним службовцям такої виплати є правом керівника державної служби у державному органі, а не його обов`язком. Також вказував на те, що Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області не мало правових підстав для виплати позивачу допомоги для оздоровлення за 2015-2019 роки, оскільки виплата допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки за різні періоди роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачена (у випадку з відповідачем такий кошторис на 2020 рік взагалі відсутній), а допомога на оздоровлення до щорічної відпустки у 2020 році позивачу нарахована та виплачена. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 24.04.2023 закрито підготовче провадження у справі. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 11.05.2023 на 10:00 год.

У судовому засіданні, призначеному на 11.05.2023, позивача позовні вимоги підтримала з наведених у позові підстав. Просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

Наказом Міністерства юстиції України №1797/к від 03.06.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2015 у справі №817/1828/15 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1797/к від 03.06.2015. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №365/04/к від 03.06.2015. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15 140, 00 грн.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 у справі №817/1828/15, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2015 скасовано та прийнято нову постанову. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1797 к від 03.06.2015. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №365/04/к від 03.06.2015. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15 140, 00 грн.

Наказом Міністерства юстиції України від 21.02.2020 №775/к "Про поновлення" ОСОБА_1 з 04.06.2015 поновлено на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

01.04.2020 ОСОБА_1 звернулася до голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області із письмовою заявою, в якій звертала увагу, що за увесь час з дня її поновлення на роботі вона мала не лише право на основну, додаткову та соціальну відпустки, але і право на отримання грошової допомоги у зв`язку з щорiчною вiдпусткою. Просила забезпечити дотримання її прав при обчисленні компенсації за невикористані щорiчнi оплачуванi відпустки з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, просила направити їй розрахунок зазначених сум за увесь перiод та в кожному випадку їх здійснення.

Також 09.04.2020 позивач подала голові ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області заяву про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за весь період невиконання судового рішення про поновлення на роботі з 04.06.2015.

Листами від 21.04.2022 №30/70-0-34-20/19 і №31/74-0-34-20/19 Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області повідомило ОСОБА_2 про відсутність в управлінні кошторису видатків і надходжень на 2020 рік, з огляду на його ліквідацію, а також направило позивачу розрахунок при звільненні.

Поряд з цим, судом встановлено, що в судовому порядку також неодноразово вирішувалися питання, пов`язані з стягненням на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Так, у березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 у справі 817/1828/15 в частині поновлення на роботі в сумі 27706, 20 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 14.04.2016 у справі №817/355/16 позов задоволено. Стягнуто з ГТУЮ у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі за період з 11 вересня 2015 року по 11 березня 2016 року в розмірі 27706, 20 грн.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2016 у справі №817/355/16 скасовано постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 14.04.2016, прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.06.2017 у справі №817/355/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2016 залишено без змін.

Також судом встановлено, що в подальшому, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 у справі №460/3050/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суд від 05.11.2019, позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення - задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 11.09.2015 по 07.05.2019 в розмірі 465713,81грн. (чотириста шістдесят п`ять тисяч сімсот тринадцять гривень 81 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18.06.2020 у справі №460/3050/18 касаційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суд від 05.11.2019 скасовано.

Провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та не видання відповідного наказу про поновлення закрито.

Справу в частині позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі № 817/1828/15 за період з 10 вересня 2015 року по день постановлення судом рішення у цій справі направлено на новий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі №460/3050/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суд від 21.02.2023, позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення - задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення від 08.12.2015 у справі №817/1828/15 про поновлення на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за період з 11.09.2015 по 20.02.2020 у сумі 546894,64 грн. (сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику).

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В межах спірних правовідносин ОСОБА_1 вважає, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив їй грошову допомогу у зв`язку з відпусткою за період 2015-2019 роки, тобто період невиконання судового рішення про її поновлення на роботі, в сумі - 75213,00 грн. та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за період 2015-2020 роки в сумі 90256,00 грн., а всього: 165 469,00 грн.

Надаючи правову оцінку зазначеним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Закон України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 1 Закону №504/96-ВР визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст.2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно зі ст.3 Закону №504/96-ВР за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У ст.5 Закону №504/96-ВР визначено, що тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

У відповідності до ч.2 ст.54 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон України "Про державну службу") державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 57 Закону України "Про державну службу" передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015-2019 роки, то суд зазначає таке.

Як було зазначено вище судом, надання державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань передбачене положеннями ст.54 Закону України "Про державну службу".

Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначено постановою Кабінетом Міністрів України від 08.08.2016 №500 (далі Порядок №500).

Відповідно до п.2, 3 Порядку №500 державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Крім того, п.30 ст.2 Бюджетного кодексу України надається визначення терміну кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Відповідно до ч.1 ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 01 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Згідно з положеннями ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно з ч.1, 12 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідно до норм Бюджетного кодексу України, пунктів 2, 3 Порядку №500, фонд оплати праці у державному органі затверджується на бюджетний період (з 01 січня кожного року по 31 грудня того ж року) відповідно до кошторису установи, а виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється один раз на рік у межах відповідних бюджетних асигнувань, що мають кількісні, часові та цільові обмеження (виплата провадиться у поточному році і за поточний рік).

Здійснення виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за інші роки (поза межами бюджетного періоду) Порядком №500 не передбачено.

Отже, допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і виплачується один раз на рік на підставі заяви працівника, за наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 29.09.2022 у справі №420/7083/21, від 11.11.2020 у справі №500/1022/19, від 27.06.2019 у справі №809/3057/15.

Досліджена судом заява про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за весь період невиконання судового рішення про поновлення на роботі з 04.06.2015 (тобто за спірний в межах даної період 2015-2019 років) подана ОСОБА_1 09.04.2020.

Разом з тим, виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань провадиться у поточному році і за поточний рік, а тому така заява позивача про виплату йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015-2019 роки, подана поза межами відповідних бюджетних асигнувань.

З урахування зазначеного, а також того, що зазначений вид допомоги не належить до обов`язкових виплат і надання державним службовцям такої виплати є правом керівника державної служби у державному органі, а не його обов`язком, суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено право ОСОБА_1 на її отримання.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2015-2019 роки, то суд зазначає таке.

Згідно з положеннями ст.57 Закону України "Про державну службу" підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний період роботи.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №809/474/17, від 23.02.2021 у справі №П/811/1858/16, від 29.09.2022 у справі №420/7083/21.

У постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №824/360/16-а, в частині, що стосується протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що вказана виплата може мати місце виключно як результат розгляду відповідачем заяви позивача та по своїй суті є похідною дією після прийняття відповідного рішення з даного питання.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 "Про впорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" керівникам органів виконавчої влади надано право у межах установленого фонду оплати праці надавати працівникам допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України від 19.09.2017 № 2416/0/101-17 "Щодо грошової допомоги на оздоровлення" під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік.

Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки. Якщо працівник не використав минулорічну відпустку і, відповідно, йому не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, її можливо здійснювати, але тільки за рахунок економії фонду оплати праці та без утисків для інших працівників. Подією, у зв`язку з якою призначається матеріальна допомога на оздоровлення, є щорічна основна відпустка. Таким чином, матеріальна допомога для оздоровлення видається до відпустки або її частини незалежно від того, за який вона період. За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до бюджетного періоду, а не до конкретного періоду відпустки та така допомога за різні періоди (роки) роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачена, що свідчить про можливість її виплати до щорічної відпустки лише один раз на рік.

Зазначена позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 у справі №813/2559/18.

Як встановлено в ході судового розгляду і не є спірним у справі у 2020 році ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів, на підставі її заяви, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Виплата допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки за різні періоди роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачена.

Протягом 2015-2019 років щорічні основні відпустки ОСОБА_1 не надавалися, а отже підстави для нарахування та виплати грошової допомоги у такий період у розмірі середньомісячної заробітної плати відсутні.

Разом з тим, ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У відповідності до вимог вказаної статті, Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області було проведено розрахунок з позивачем при звільненні, зокрема, з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки (222 дні).

Статтею 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці № 132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки" від 29.05.2001 передбачено, що особі, що працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.

Таким чином, звільнивши позивача та виплативши позивачу грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, у відповідача відсутній обов`язок у наданні самої відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №824/360/16-а та підтримана Верховним Судом у постанові від 29.09.2022 у справі 420/7083/21.

У будь-якому випадку, суд зазначає, що питання виплати позивачу належних у спірний період сум врегульовано судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення грошових допомог - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) (площа Маркіяна Шашкевича, буд.1, м. Львів, 79000, ЄДРПОУ/РНОКПП 43317547)

Повний текст рішення складений 22 травня 2023 року

Суддя С.А. Борискін