Справа № 480/6409/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 р.Справа № 480/6409/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднік Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції С.В. Воловик) від 03.01.2023 року по справі №480/6409/22

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 третя особа Військова частина НОМЕР_2

про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 , у якій просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 57 від 13.03.2022, яким позивача увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ № 109 від 04.05.2022, яким позивачу призупинено строк військової служби, вислугу років для призначення пенсії та вислугу у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення;

- поновити на службі у Збройних Силах України на посаді, яку займала до увільнення;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що 24.02.2022 під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , ТВО командира майором ОСОБА_2 був наданий усний наказ про те, щоб усі військовослужбовці покинули територію військової частини зі зброєю та бойовим комплектом. Близько 08 год. 00 хв. 26.02.2022, старший солдат ОСОБА_3 забрав документацію з кабінету, в тому числі і військовий квиток позивачки. 07.03.2022 зателефонував майор ОСОБА_2 , запитав про місцезнаходження та можливість прибути до військової частини по першому дзвінку. Почувши відповідь про перебування у місті Охтирка та про можливість прибуття до військової частини, але не зараз, оскільки мікрорайон знаходиться під постійними обстрілами, майор ОСОБА_2 припинив телефонну розмову та, в подальшому, на дзвінки більше не відповідав. 21.03.2022 позивач прибула на територію військової частини НОМЕР_1 , куди її не пустили. З`ясовуючи підстави не допущення на територію частини, у квітні 2022 року ОСОБА_1 зверталась до військової служби правопорядку, де зафіксували що вона самовільно частину не залишала і не переховується. Наступного дня позивача знову не пустили на територію військової частини НОМЕР_1 , а 29.04.2022 вона отримала лист у якому повідомлялось про звільнення з посади у зв`язку з відсутністю на службі більше 10 діб. ОСОБА_1 звернула увагу на те, що наміру ухилятись від проходження військової служби не мала, весь час знаходилась вдома у місті Охтирка і завжди була на зв`язку. Крім того, позивач зауважила на тому, що постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань Кудиненко Н.М., у зв`язку з відсутністю у діях осіб складу кримінального правопорушення, було закрито кримінальне провадження № 0000023, досудове розслідування у якому проводилось за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 року відмовлено у задоволенні позовної заяви.

Позивач, не погодилась із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги вказує, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначила, що твердження суду про неоскарження позивачем наказів по особовому складу неможливо розглядати як реальне, оскільки позивач не була ознайомлена з ними. Вказує, що право позивача оскаржити накази № 57 від 13.03.2022 та № 109 від 04.05.2022 передбачено законом, оскільки вказаними наказами порушено право позивача. При цьому, позивач вживала всіх необхідних та можливих заходів щоб потрапити до військової частини НОМЕР_1 , але не зобов`язана цього доводити, оскільки саме військова частина НОМЕР_1 порушила права позивача. Всі докази невинуватості та вжиття заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 було надано під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України, рішенням слідчого провадження було закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діях складу кримінального правопорушення. А відтак, оскільки позивач жодним чином не ухилялась від проходження військової служби та самовільно не залишала територію військової частини НОМЕР_1 , враховуючи факт закриття кримінального провадження відносно позивача, то всі доводи відповідача з даного приводу є необґрунтованими.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні.

Сторони про дат, час та місце розгляду справи були повідомлені у визначеному законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач проходила військову службу на посаді стрільця помічника гранатометника 1 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти Військової частини НОМЕР_1 .

Під час проходження служби позивачем, 13.03.2022 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ № 57 (по стройовій частині), відповідно до якого ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з самовільним залишенням військової частини. Підставою для прийняття такого наказу вказаний наказ військової частини НОМЕР_2 № 62-РС (по особовому складу) від 13.03.2022 (а.с.7).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2022 № 109 (по стройовій частині), ОСОБА_1 призупинено строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислуги років у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого і речового забезпечення з 25.03.2022 (а.с.8).

Не погоджуючись із правомірністю вказаних наказів, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи до уваги відсутність дискреції у командира військової частини НОМЕР_1 у питанні прийняття оскаржуваних наказів по стройовій частині, з огляду на те, що ці накази є похідними наказами від наказів по особовому складу, прийнятими іншим суб`єктом, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про їх скасування.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008.

Згідно з пунктом 122 вказаного Положення, усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків здійснюється відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, відсторонені від посад, зараховуються у розпорядження відповідної посадової особи з дня, що настає за днем відсторонення, та продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають (якщо до них не застосовано запобіжних заходів кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою). Військовослужбовці, усунені або відсторонені від виконання службових обов`язків, продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених командиром військової частини, якщо до них не застосовано запобіжних заходів або покарань, визначених у підпунктах 12-1, 13 пункту 116 цього Положення.

Разом з цим, відповідно до пункту 1441 Положення, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців (пункт 1442).

На виконання пункту 1443 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.

Наказ по особовому складу доводиться до військової частини та інших посадових осіб у порядку, визначеному Міністерством оборони України.

Командир (начальник) військової частини на підставі наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця, військову службу якого призупинено, з посади:

видає наказ по стройовій частині про призупинення виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця та виключення його із списків особового складу військової частини;

організовує внесення запису до примірника контракту, що зберігається в особовій справі військовослужбовця, про призупинення дії контракту;

надсилає витяг із наказу та облікові документи військовослужбовця до органу військового управління, визначеного Міністерством оборони України.

Отже, за змістом вказаних норм, наказ по стройовій частині приймається командиром військової частини виключно на підставі наказу по особовому складу. Тобто, наказ по стройовій частині, фактично є похідним від наказу по особовому складу, є засобом його реалізації, у зв`язку з чим, прийняття наказу по стройовій частині пов`язано з відсутністю дискреції у особи, уповноваженої на його прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом оскарження є накази командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині № 57 від 13.03.2022 та № 109 від 04.05.2022. Зі змісту цих наказів судом установлено, що підставою для їх прийняття стали накази військової частини НОМЕР_2 по особовому складу № 62-РС від 13.03.2022 та № 127 від 04.05.2022, які приймались у зв`язку з інформацією про самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини.

Суд враховує те, що правомірність згаданих наказів військової частини НОМЕР_2 позивачем під сумнів не ставиться, доводи щодо їх протиправності не наводяться.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №504/4148/16-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 КАС України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Зважаючи на ті обставини, що оскаржувані накази командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині є похідними наказами від наказів по особовому складу, прийнятими іншим суб`єктом - військовою частиною НОМЕР_2 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вказане вище не позбавляє його права повторно звернутися за захистом своїх прав, свобод та інтересів у встановлений законом спосіб та до належного відповідача.

На підстав викладеного, рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Що стосується вимоги апелянта про поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що вони є похідними від вимог про скасування наказів про звільнення, а тому також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 року по справі №480/6409/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 22.05.2023 року.