Справа № 500/507/22
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/507/22

22 травня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Дарморіс Оксану Маркіянівну звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 01.05.2020 до 24.12.2021;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 01.05.2020 до 24.12.2021, виходячи із середньоденного грошового забезпечення позивача.

В обґрунтування позову вказано, що при звільненні 30.04.2020 ОСОБА_1 . Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Не погоджуючись з такою протиправною бездіяльністю, позивач звернулася з позовом до суду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі №500/6416/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

На виконання вищевказаного рішення суду Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 24.12.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення.

Позивач вказує на наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, з огляду на що звернулася до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 28.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Копія ухвали про відкриття провадження у справі від 28.01.2022 разом з позовною заявою та додатками надіслані відповідачу рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення та отримані представником Військової частини НОМЕР_1 02.02.2022 (а.с.22).

11.02.2022 на виконання вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 28.01.2022 відповідачем подано до суду довідки від 11.02.2022 №338, №339 та №340 (а.с.23-25).

Відповідач відзив на позов у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) до суду не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог. Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 21.03.2022 зупинено провадження в цій адміністративній справі до припинення перебування Військової частини НОМЕР_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Ухвалою суду від 22.05.2023 поновлено провадження у справі.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позові, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2020 №91 (по стройовій частині) сержанта ОСОБА_1 , начальника складу відділення зберігання речового майна, звільнену наказом командира НОМЕР_2 окремого батальйону матеріального забезпечення від 10.04.2020 №3-РС у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 30.04.2020 виключено зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення (а.с.10).

При цьому на дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідачем не виплачено ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі №500/6416/21, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 (https://reestr.court.gov.ua/Review/101804442).

24.12.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення в розмірі 1630,37 грн, що підтверджується довідкою КБ Приватбанк (а.с.13).

Позивач вважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день виключення її зі складу військової частини не проведено, то відповідно до статті 117 КЗпП України, вона має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Позивачка звернулася до суду 21.01.2022, цією датою позов здано на пошту, тобто з дотримання місячного строку звернення до суду, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-XII).

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Спірні правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Проте вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

У свою чергу закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2020 №91 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При цьому згаданий наказ не містить відомостей щодо виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Розрахунок з позивачем проведено лише 24.12.2021 на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі №500/6416/21, що свідчить про те, що повний розрахунок з ОСОБА_1 відповідач провів не в день виключення позивача із списків Військової частини НОМЕР_1 30.04.2020, а саме 24.12.2021, тобто несвоєчасно.

Отже, у даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу частини без проведення остаточного розрахунку, тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

З огляду на зазначене наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 01.05.2020 до 24.12.2021.

При вирішенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку та визначенні розміру середнього грошового забезпечення, що підлягає виплаті, суд враховує таке.

Як вже було вказано, частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

При цьому суд враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку №100).

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення є 30.04.2020. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є лютий 2020 року (29 календарних днів) та березень 2020 року (31 календарний день).

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, грошове забезпечення позивача за два повних місяці військової служби перед звільненням (лютий 2020 року та березень 2020 року) становило 23348,22 грн (11546,34 грн за лютий 2020 року та 11801,88 грн за березень 2020 року) (а.с.12).

Середньоденне грошове забезпечення станом на день виключення позивача зі списків особового складу військової частин складає 389,14 грн (23348,22 грн / 60 днів).

З огляду на період затримки розрахунку з 01.05.2020 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по 24.12.2021 (день фактичного розрахунку), який склав 602 календарних дні, розрахункова сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні буде становити 234262,28 грн (602 дні х 389,14 грн).

Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини 30.04.2020 загальна сума нарахованого грошового забезпечення склала 34297,86 грн (а.с.12).

Сума виплаченої позивачу індексації на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі №500/6416/21 становить 1630,37 грн, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.23).

Отже, загальний розмір належних позивачеві станом на 30.04.2020 виплат складав 35928,23 грн, з яких грошове забезпечення у розмірі 34297,86 грн становить 95,46% від загальної суми, а виплачена на виконання судового рішення індексація грошового забезпечення у сумі 1630,37 грн 4,54%.

З огляду на вказане співвідношення, розрахункова сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку складає 10635,51 грн (4,54% від 234262,28 грн), що також становитиме для відповідача надмірний тягар. У порівнянні із сумою виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення (1630,37 грн) вищевказану розраховану суму середнього грошового забезпечення (10635,51 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона у 6,5 разів перевищує суму такої індексації.

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 5000,00 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку як міру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при виключенні позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 виплат.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір несвоєчасно виплаченої суми індексації грошового забезпечення, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, а також Восьмого апеляційного адміністративного суду в постанові від 01.06.2021 у справі №500/3156/20.

Також Верховний, Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати, а тому обраний позивачем спосіб захисту через зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 01.05.2020 до 24.12.2021, виходячи із середньоденного грошового забезпечення позивача, є неналежним за такого правового регулювання.

Суд, виносячи рішення по суті спору здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення та визначив суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка підлягає до стягнення з урахуванням принципу справедливості та співмірності.

Така позиція суду узгоджується з правозастосовною практикою Верховного Суду, зокрема у постанові від 09.03.2023 у справі № 520/899/21.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 72-77, 90, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати належних йому на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 коштів за період з 01.05.2020 до 24.12.2021.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати належних їй на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 коштів за період з 01.05.2020 до 24.12.2021 в сумі 5000,00 грн (п`ять тисяч грн 00 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 22 травня 2023 року.

Суддя Чепенюк О.В.