Справа № 500/7831/21
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/7831/21

09 травня 2023 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кухар О.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Сідорової І.А.,

представника відповідача Марцун А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, в якому просив стягнути з Тернопільської обласної прокуратури 41315,32 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021 по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання судового рішення про поновлення його на посаді наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 був поновлений на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016 та в подальшому відповідно до наказу керівника Тернопільської обласної прокуратури звільнений з посади та з органів прокуратури за власним бажанням з 29.09.2021.

Вважає, що при звільненні його з посади та з органів прокуратури відповідачем неправильно нараховано компенсацію щорічної відпустки за 257 календарних днів, яка має становити 53512,54 грн, натомість нарахована у розмірі 12197,22 грн (з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету).

Таке порушення допущене відповідачем через те, що при обчисленні середньої заробітної плати для виплати компенсації, яка визначається з сумарного заробітку за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання виплати компенсації за невикористані відпустки, відповідачем враховано виплати за період з 01.09.2020 по 12.11.2020 як оплачений час вимушеного прогулу, а за решту періоду з 13.11.2020 по 31.08.2021, коли позивач не працював та не отримував заробітної плати, розрахунок проведено без урахування установленого посадового (місячного) окладу, а за нульовою ставкою, що є порушенням пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100).

За розрахунком позивача розмір компенсації повинен обчислюватися з розрахунку середньоденної заробітної плати, яка складає 208,22 грн (а не 47,46 грн як визначив відповідач) та за 257 календарних днів невикористаної відпустки становить 53512,54 грн, сума недоплаченої компенсації становить 41315,32 грн.

ОСОБА_1 вважає, що за таких обставин наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку, починаючи з 30.09.2021 (наступного дня після звільнення) по день ухвалення відповідного судового рішення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду у цій справі від 29.03.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 01.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 у цій справі скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 прийнято до провадження адміністративну справу, визначено справу розглядати суддею одноособово за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 06.04.2023. Одночасно ухвалою суду встановлено сторонам строк до 03.04.2023 для подання до суду письмових пояснень разом із доказами щодо правової позиції у справі з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.03.2023.

03.04.2023 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача (том 2 а.с.10-20). Відповідач вважає, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 проведено відповідно до Порядку № 100. Оскільки ОСОБА_1 звільнено з 29.09.2021, тому при розрахунку враховано період з 01.09.2020 по 31.08.2021, тобто час, який входить до періоду, впродовж якого позивач перебував у вимушеному прогулі та прирівняний до вимушеного прогулу, а саме останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки провадилося з урахуванням суми, яка йому виплачувалась за рішеннями судів за час вимушеного прогулу.

Відповідно до судових рішень про поновлення ОСОБА_1 на посаді (постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16, постанова Верховного Суду від 28.04.2022) позивача поновлено на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016 й одночасно стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 349 884,81 грн без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Розмір оплати вимушеного прогулу і було враховано при розрахунку компенсації за невикористану відпустку, а саме: за вересень 2020 року - 7107,54 грн, за жовтень 2020 року - 6784,47 грн, за листопад 2020 року (з 01.11.2020 по 12.11.2020) - 2907,63 грн. Сукупно заробіток позивача склав 16799,64 грн, з якого обчислена середньоденна заробітна плата (16799,64 грн / 354 календарних днів) у розмірі 47,46 грн. Сума компенсації становить 12197,22 грн (47,46 грн х 257 календарних днів невикористаної відпустки).

Представник відповідача вважає необґрунтованими доводи позивача щодо необхідності застосування при розрахунку суми компенсації за невикористані дні відпусток пункту 4 Порядку № 100, відповідно до якого якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Порядком № 100 не передбачено поділу розрахункового періоду для розрахунку компенсації відпустки на частини, наприклад, з 01.09.2020 по 12.11.2020 та з 13.11.2020 по 31.08.2021, із застосуванням різних методів розрахунку, наприклад: за період з 01.09.2020 по 12.11.2020 - виходячи з виплаченого заробітку, а з 13.11.2020 по 31.08.2021 - з посадового окладу.

Крім того, вказує, що відповідно до статті 236 КЗпП України рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 у справі № 500/7179/21 на користь ОСОБА_1 стягнуто ще середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 у сумі 69783,12 грн за відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

З огляду на це вважає, що у період з 13.11.2020 по 31.08.2021 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, бо на його користь у 2022 році судом стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення. Тому доводи позивача про те, що він з 13.11.2020 по 31.08.2021 не працював та не отримував заробітної плати, не мають жодного значення. Тернопільській обласній прокуратурі про вказані рішення не було відомо, оскільки вона не була учасником справи № 500/7179/21 та до неї на виконання рішення у цій справі чи інший документ не надходили.

Представник відповідача зазначає, що за таких умов, доводи позивача щодо необхідності застосування пункту 4 Порядку № 100 є необґрунтованими, а позов ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є безпідставним, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства та обставинах справи, а тому не підлягає задоволенню.

Позаяк з позивачем проведено повний розрахунок по заробітній платі при звільненні, у тому числі у повному обсязі виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки відповідно до вимог чинного законодавства, то для задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021 підстави відсутні.

Також відповідач заперечує стягнення на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат з посиланням на те, що позивач за освітою юрист та працював за юридичною спеціальністю впродовж багатьох років, на час укладення договору про правову допомогу займався адвокатською діяльністю, договір укладено з особою, з якою позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі, докази оплати послуг адвоката Сідорової І.А. за договором № 135 від 15.10.2021 відсутні, тому витрати на правову допомогу у справі не можуть вважатися фактичними та неминучими. Крім того, позивачем не наданий розрахунок погодинної вартості правової допомоги, акт приймання-передачі послуг за договором, сума, зазначена у розрахунку є завищеною та необґрунтованою.

Представник відповідача просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

У підготовчому засіданні ухвалою суду від 06.04.2023 оголошено перерву до 27.04.2023 у зв`язку з витребуванням додаткових пояснень та доказів (довідок та розрахунків).

Позивач на виконання вимог ухвали суду від 06.04.2023 надав розрахунок середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30.09.2021 по 01.04.2023. З посиланням на абзаци третій, четвертий та сьомий пункту 2, абзац третій пункт 4 та пункт 8 Порядку № 100 та з огляду на те, що останні чотири місяці перед звільненням позивач не працював, обчислення середньої заробітної плати він провів виходячи з посадового окладу, встановленого на момент звільнення, - 5660 грн. За останні 2 календарні місяці перед звільненням (липень, серпень 2021 року) кількість робочих днів становить 43 дні. Середньоденний заробіток, обчислений для цілей стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, складає 263,26 грн (5660 грн х 2 місяці / 43 робочі дні). Кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, за період з 30 вересня 2021 року по 01 квітня 2023 року становить 387 днів. Середній заробіток за увесь час затримки розрахунку, за підрахунком позивача, складає 101 881,62 грн (том 2 а.с.67-68).

Додаткові докази подані Тернопільською обласною прокуратурою (том 2 а.с.34-52).

Ухвалою суду від 27.04.2023, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до пункту 3 частини другої статті 183 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.05.2023.

У судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Просили позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідачів, заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях, просила в позові відмовити.

Заслухавши вступне слово (пояснення) учасників справи, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Наказом Генерального прокурора України від 15.07.2016 №13-дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25.06.2012 № 751-к, за грубе порушення вимог Закону України "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №819/936/16 визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу Генерального прокурора України "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" від 15.07.2016 року №13дк; поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016; стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 350 207,88 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 звернута до негайного виконання.

Постановою Верховного Суду від 28.04.2022 у справі №819/936/16 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 змінено, виклавши абзац п`ятий її резолютивної частини наступним чином: стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 349 884,81 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 290-к ОСОБА_1 поновлено на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016. Підставою видання цього наказу зазначено заяву ОСОБА_1 , постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 (том 1 а.с.18).

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.09.2021 № 291к, керуючись статтею 9, пунктом 11 розділу ХІІІ Перехідні положення Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII Про прокуратуру (далі Закон № 1697-VII), пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (далі Закон № 113-ІХ), вирішено вважати припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 16.12.2020 у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону № 1697-VII) (том 1 а.с.19).

Згідно з наказом Тернопільської обласної прокуратури від 28.09.2021 № 816к, керуючись пунктом 3 частини першої статті 11 Закону № 1697-VII, пунктами 3, 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 29.09.2021 у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII) (том 1 а.с.20).

Відповідно до листа Тернопільської обласної прокуратури від 02.11.2021 № 21-243вих.-21 та довідки від 19.04.2023 посадовий оклад ОСОБА_1 за період з серпня 2020 року по 15.12.2020 за посадою керівника місцевої прокуратури становив 8000,00 грн, а з 16.12.2020 по серпень 2021 року за посадою прокурора місцевої прокуратури 5660,00 грн Довідкою відділу кадрової роботи та державної служби Тернопільської обласної прокуратури підтверджено, що станом на 29.09.2021 ОСОБА_1 має 257 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (том 1 а.с.23-24, том 2 а.с.24-35).

У вказаному листі та довідці від 19.04.2023 зазначено, що при звільненні ОСОБА_1 з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури згідно з наказом керівника обласної прокуратури від 28.09.2021 № 816к, відділ фінансування та бухгалтерського обліку нарахував йому заробітну плату за 3 відпрацьованих дні (відповідно до табеля обліку використання робочого часу) та компенсацію щорічної відпустки за 257 календарних днів на загальну суму 13277,77 грн, з яких відраховано податок з доходів фізичних осіб (18 %) в сумі 2390,00 грн та військовий збір (1,5%) в сумі 199,17 грн. Тож загальна сума виплачених (перерахованих на картковий рахунок) ОСОБА_1 коштів склала 10688,60 грн. Одночасно ОСОБА_1 повідомили, що із загальної суми обов`язкових при звільненні виплат, розмір нарахованої йому компенсації за невикористані відпустки становив 12197,22 грн (з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету). Зазначено також, що заробітна плата за період з серпня 2020 року по серпень 2021 року ОСОБА_1 не виплачувалася.

Як вбачається з пояснень Тернопільської обласної прокуратури обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 проведене відповідно до Порядку № 100, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, а саме з виплат за період 01.09.2020 по 31.08.2021.

У цьому періоді виплати ОСОБА_1 були проведені лише за такі три місяці: за серпень 2020 року - 6461,40 грн, за вересень 2020 року - 7107,54 грн, за жовтень 2020 року - 6784,47 грн, за листопад 2020 року (з 01.11.2020 по 12.11.2020) - 2907,63 грн, за решту місяців з 13.11.2020 по 31.08.2020 нарахування заробітної плати позивачу не проводилося, а тому такий період включений до розрахункового з нульовою заробітною платою.

Фактично до розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.09.2020 по 31.08.2021 взято заробіток у сумі 16799,64 грн (з 01.09.2020 по 12.11.2020), розмір зазначеної компенсації становив 12197,22 грн:

16 799,64 грн / 354 календарних днів = 47,46 грн (середньоденна заробітна плата);

47,46 грн х 257 календарних днів невикористаної відпустки = 12 197,22 гривень.

На виконання вимог ухвали суду Тернопільською обласною прокуратурою надано довідку від 19.04.2023 про те, що посадовий оклад ОСОБА_1 за період з 01.09.2020 по 15.12.2020 за посадою керівника місцевої прокуратури становив 8000,00 грн, з 16.12.2020 по 31.08.2021 5660,00 грн (том 2 а.с.34).

Також на виконання вимог ухвали суду Тернопільською обласною прокуратурою надано розрахунок нарахованих і виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 за вересень 2021 року, відповідно до якого йому нараховано заробітну плату у розмірі 13277,77 грн, у тому числі посадовий оклад (за 3 дні) - 771,82 грн, компенсація відпустки (за 257 днів) - 12197,22 грн, надбавка за вислугу років (за 3 дні) 40 відсотків 308,73 грн (том 2 а.с.36).

Позивач вважав, що компенсація за невикористані 257 календарних днів відпустки обчислена неправильно, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду, а також просив виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021 по день ухвалення судового рішення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі положення законодавства.

Відповідно до частин першої-третьої статті 82 Закону № 1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки (далі Закон № 504/96-ВР) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

За абзацом шостим пункту 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку (абзац сьомий пункту 2 Порядку № 100).

Відповідно до абзаців першого, четвертого пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до абзаців третього, четвертого пункту 4 Порядку № 100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

У цій справі судове рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді фактично виконане 27.09.2021, а 29.09.2021 позивач звільнений з посади.

Для виплати при звільненні компенсації за невикористані відпустки, відповідачем визначено розрахунковий період з 01.09.2020 по 31.08.2021, протягом якого позивач отримав дохід у вигляді виплати вимушеного прогулу з 01.09.2020 по 12.11.2020 на загальну суму 16799,64 грн на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 про поновлення на посаді. У період з 13.11.2021 по 31.08.2021 позивачу дохід не виплачувався, а тому від включений відповідачем до розрахункового з нульовим доходом.

При перегляді судових рішень у цій справі у суді касаційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 зазначив, що такий підхід відповідача суперечить існуючій позиції Верховного Суду щодо застосування пунктів 3, 4 Порядку № 100, які викладені у постановах від 24.02.2021 у справі № 818/1551/17, від 23.06.2022 у справі № 540/825/21, у яких раніше була висловлена позиція щодо застосування пунктів 3, 4 Порядку № 100 та зводяться до того, що у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, відповідно до останнього абзацу пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

У постанові від 01.03.2023 у цій справі Верховний Суд зазначив: «У період з грудня 2020 року по серпень 2021 року (із загального розрахункового періоду вересень 2020 року серпень 2021 року) позивач взагалі не мав виплат, тож якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім для обчислення суми компенсації невикористаних відпусток), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду).

Іншими словами, оскільки у розрахунковому періоді (12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), як встановлено у справі, позивач отримував дохід тільки у трьох місяцях, а протягом решти дев`яти ні, то щодо цих останніх розрахунки мали б провадитися з установленого йому посадового (місячного) окладу, відтак сумуватися з доходом, отриманим за [інші] три місяці. З отриманого сумарного заробітку далі обчислюється середньоденна заробітна плата та середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 Порядку № 100).

Суди першої і апеляційної інстанцій при вирішенні цього спору застосували положення пунктів 3, 4 Порядку № 100, не зваживши на позицію Верховного Суду з цього приводу, що призвело, на думку колегії суддів, до помилкових висновків за наслідками розгляду справи».

Також Верховний Суд зазначив, що для правильного вирішення спору потрібно встановити додаткові обставини (як-от посадовий (місячний) оклад позивача за займаною ним посадою у розрахунковому періоді), та обчислити середню заробітну плату за правилами Порядку № 100, а також вирішити похідну позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021, у задоволенні якої суди попередніх інстанцій відмовили з уваги на те, що відсутня заборгованість щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд встановив, що посадових оклад ОСОБА_1 за період з 01.09.2020 по 15.12.2020 за посадою керівника місцевої прокуратури становив 8000,00 грн, з 16.11.2020 по 31.08.2021 за посадою прокурора місцевої прокуратури 5660,00 грн.

Отже, для виплати компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 , слід включати такі виплати за розрахунковий період з 01.09.2020 по 31.08.2021:

з 01.09.2020 по 12.11.2020 на загальну суму 16799,64 грн у вигляді виплати вимушеного прогулу,

за решту періодів обчислення проводити з посадового окладу:

з 13.11.2020 по 30.11.2020 - 4800 грн (8000 грн посадового окладу / 30 днів х 18 днів);

з 01.12.2020 по 15.12.2020 - 4000 грн (8000 грн посадового окладу / 30 днів х 15 днів);

з 16.12.2020 по 31.12.2020 - 2830 грн (5660 грн посадового окладу / 30 днів х 15 днів);

з січня 2021 року по серпень 2021 року - 5660 грн щомісяця.

Сукупний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців становить 73709,64 грн.

Середньоденна заробітна плата, обчислена для цілей нарахування компенсації за невикористані дні відпустки, складає 208,22 грн (73709,64 грн / 354 дні).

Розмір компенсації за 257 календарних днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 становить 53512,54 грн (208,22 грн х 257 днів).

Відповідачем нараховано таку компенсацію у розмірі 12197,22 грн, сума недоплаченої позивачу компенсації за невикористані дні відпустки становить 41315,32 грн (53512,54 грн - 12197,22 грн), яка підлягає стягненню з відповідача.

Стосовно пояснень відповідача про неможливість застосування при розрахунку суми компенсації за невикористані дні відпусток пункту 4 Порядку № 100, то суд звертає увагу, що цій обставині Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 у цій справі вже надав правову оцінку. Справа направлена для продовження розгляду з метою з`ясування додаткової обставини (як-от посадовий (місячний) оклад позивача за займаною ним посадою у розрахунковому періоді), а також вирішення похідної позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо посилання представника відповідача на рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 у справі № 500/7179/21, яким на користь ОСОБА_1 відповідно до статті 236 КЗпП України стягнуто ще середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 у сумі 69783,12 грн за відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, то така на час виникнення спірних правовідносин та звільнення ОСОБА_1 29.09.2021 була відсутня, а тому не була і не могла бути врахована при обчисленні компенсації за невикористані дні відпусток, та не впливає на спірні правовідносини. Суд надає оцінку правовідносинам та обставинам, які існували на день звільнення позивача з посади.

Позовна вимога про стягнення з Тернопільської обласної прокуратури суми недоплаченої компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 41315,32 грн підлягає до задоволення повністю.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд враховує таке.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні врегульовано КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Приписами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 16.07.2020 у справі № 812/1259/17, від 16.07.2020 у справі № 825/1540/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 13.08.2020 у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

У цій справі у зв`язку з наявністю спору стосовно розміру виплати компенсації за невикористані дні відпусток несвоєчасно проведено виплату на суму 41315,32 грн, яка стягується у цій справі.

Питання наявності права у прокурора на відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України одночасно із стягненням інших спірних сум, які належали особі при звільненні, було предметом оцінки Верховного Суду у постановах від 09.02.2023 у справі № 620/2338/20, від 28.12.2022 у справі № 640/9375/20, від 19.05.2022 у справі № 640/4264/20, від 30.03.2021 у справі № 640/25354/19, від 08.09.2022 у справі № 420/4896/20 (справи стосувалися невиплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України).

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, і зводиться до того, що якщо позивач має право на виплату окремих сум (допомог, компенсацій тощо) при звільненні, проте вони не виплачені, то вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні не є передчасними, а підлягають розгляду одночасно з основною вимогою.

Так, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Ураховуючи, що повний розмір компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури), однак цього зроблено не було (у зв`язку з чим й виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення недоплаченої суми компенсації, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення недоплаченої суми компенсації.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати. При цьому здійснюючи розрахунок суми середнього заробітку за час затримки суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при обчисленні його розміру, підходи щодо визначення якого викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Повертаючись до цієї справи, суд зазначає, що позивач звільнений з посади 29.09.2021. За правилами пункту 2 розділу II Порядку № 100, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахуванню підлягають виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, а саме липень-серпень 2021 року, посадовий оклад у цей період за посадою прокурора місцевої прокуратури становив 5660,00 грн, кількість робочих у липні 2021 22, у серпні 2021 року 21, середньоденний заробіток складає 263,26 грн (5660,00 грн х 2 місяці / 43 робочі дні).

Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 54593,09 грн (13277,77 грн + 41315,32 грн), з яких: оклад, надбавка за вислугу років та нарахована компенсація за невикористані відпустки, які фактично виплачені 13277,77 грн (24,32%), недоплачена компенсація за невикористані відпустки 41315,32 грн (75,68%).

Затримка розрахунку при звільненні становить період з 30.09.2021 (наступний день після звільнення) по 09.05.2023 (день постановлення судового рішення) або 414 робочих днів (65 робочих днів у 2021 році, 257 - у 2022 році, 90 - у 2023 році). При цьому судом враховано норми тривалості робочого часу у 2021 році (додатки до листа до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 №3501-06/219), а також норми тривалості робочого часу у 2022, 2023 роках з урахуванням положень частини шостої статті 6 Закону України від 15.03.2022 №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрав чинності 24.03.2022), якою визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються, серед іншого, норми статті 73 КЗпП України, якою, у свою чергу, визначені святкові і неробочі дні.

Розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, становить середньоденний заробіток складає 263,26 грн х 414 днів = 108 989,64 грн. З урахуванням запропонованої Верховним Судом у постанові 30.11.2020 у справі №480/3105/19 формули для зменшення відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, така сума складатиме 108 989,12 грн х 75,68 % = 82 483,36 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання суд враховує наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості.

Аналогічний підхід до розв`язання спору висловлений Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 01.06.2021 у справі №500/3156/20.

Варто додати, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд враховує таке.

Згідно із частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пунктів 1, 3-5 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності включає співмірність, яку визначають такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 та від 08.02.2022 у справах № 640/3098/20 та № 160/6762/21 відповідно.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 380/3142/20, від 02.02.2023 у справі №120/4765/21-а.

Як встановлено частинами другою, третьою статті 30 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: копія договору про надання правової допомоги №135 від 15.10.2021 з додатками, яким є додаткова угода №3 від 15.10.2021, розрахунок суми гонорару у розмірі 10000,00 грн (том 1 а.с.26-27).

Відповідач заперечив проти їх стягнення через безпідставність та необгрунтованість.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного 15.10.2021 договору про надання правової допомоги між адвокатом Сідоровою І.А. та Сідоровим В.М. (клієнт) та додатку №3 до нього надається правова допомога клієнту при складанні позовної заяви до суду та розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір гонорару визначений у додатку №4 та складає 10000,00 грн. Порядок розрахунку умови договору не містять. Докази сплати коштів за надану правничу допомогу та докази обсягу наданої правничої допомоги відсутні.

При цьому з позову та письмових пояснень, які долучалися до матеріалів справи, вбачається, що такі підписані не представником, а безпосередньо позивачем ОСОБА_1 , тобто відсутні докази стосовно складення саме представником позивача заяв по суті справи. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження проведених розрахунків та перерахування коштів за надані послуги адвокату. Також відсутній акт виконаних (наданих) юридичних послуг адвокатом.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката потребують належного документального підтвердження, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд у судових рішеннях. Вирішення питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу адвоката, головним чином вимагає повного і всебічного дослідження доказів, якими підтверджується надання правничої допомоги, особливо її вартість і оплата. Зважаючи на те, що понесені витрати відшкодовуватиме інша сторона, дослідження цих доказів вимагає ретельного підходу, адже їх стягнення, з одного боку, є компенсацією (певною мірою вимушених) фінансових затрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, але водночас ця компенсація не може бути надмірною. Тож окрім того, що витрати на правничу допомогу мають бути документально доведеними, вони мають відповідати також критерію співмірності у розумінні частини п`ятої статті 134 КАС.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10000,00 грн є непідтвердженою належними і достатніми доказами фактичному обсягу наданих адвокатом послуг.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, та беручи до уваги, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката не підтверджені у встановленому порядку, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують їх фактичне понесення, тому такі витрати не можуть бути стягнуті з відповідача.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоплачену компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з посади у розмірі 41315,32 грн (сорок одна тисяча триста п`ятнадцять грн 32 коп.).

Стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 20000,00 грн (двадцять тисяч грн 00 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Тернопільська обласна прокуратура, 46001, місто Тернопіль, вулиця Листопадова, 4, ідентифікаційний код юридичної особи в .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, бульвар Тараса Шевченка, 39, місто Тернопіль, 46025, ідентифікаційний код юридичної особи в .

Повний текст рішення складено 22 травня 2023 року з огляду на перебування судді Чепенюк О.В. у період з 15.05.2023 по 19.05.2023 включно на навчанні за програмою підготовки суддів окружних адміністративних судів.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.