Справа № 420/6035/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6035/21
У Х В А Л А

16 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А., суддів Корой С.М., Бойко О.Я.

за участі: секретаря Сідлецької А.П., представників: позивача Шараг О.В., відповідачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі заяву про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Восьмої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Восьмої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів, Одеської обласної прокуратури, в якому з урахуванням уточнень позивач просив:

визнати протиправним та скасувати рішення №2 Восьмої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 07.12.2021 про неуспішне проходження атестації прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_2 ;

визнати протиправним та скасувати наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 10.03.2021 №382к про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області та з органів прокуратури відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15.03.2021 року.

поновити ОСОБА_2 на посаді прокурора Білгород- Дністровської місцевої прокуратури Одеської області;

стягнути на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду у складі головуючого судді Катаєвої Е.В. від 21.09.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Вищенаведене рішення суду набрало законної сили 31.05.2022 року.

04.04.2023 року представником позивача ОСОБА_3 подано заяву про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами (далі заява за виключними обставинами).

В обґрунтування вищенаведеної заяви представником позивача зазначено, що 01.03.2023 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №1-р(II)/2023 у справі №3-5/2022(9/22), яким визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 року по справі №3-5/2022(9/22) значно впливає на правовідносини, що склались при розгляді адміністративної справи №420/6035/21 про які сторона позивача не могла знати на момент винесення рішення суду від 21.09.2021 року, що у свою чергу дає можливість стороні позивача, для захисту своїх трудових прав, звернутись до суду із заявою про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного представник позивача просив прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до пп.1 ч.5 ст.361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Отже у адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення. Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.

Згідно ч.6 ст. 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Ухвалою суду (з урахуванням виправлень) від 01.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи для розгляду заяви про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами та передано справу №420/6035/21 до відділу з надання судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи Одеського окружного адміністративного суду для виконання вимог ч.8 ст.33 КАС України, а саме визначення колегії суддів.

Судове засідання задля вирішення заяви про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами призначено на 16.05.2023 року.

Дослідивши заяву за виключними обставинами, надані пояснення сторонами та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, колегія суддів приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В якості підстави для перегляду рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами позивач зазначає про прийняття Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, яким визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру».

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав на те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив таке: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року №4819/49/19.

Як слідує з резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, припис пункту 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, що визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» припис пункту 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втратив чинність та, відповідно, не підлягає застосуванню з 1 березня 2023 року - з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, що також прямо встановлено цим рішенням.

Варто додати також, що встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Відповідний правовий висновок викладено в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а та в ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Так, колегія суддів приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» та від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», відповідно до яких одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Окрім цього, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане.

У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання.

Тобто, рішення суду від 21.09.2021 року у справі №420/6035/21, про перегляд якого за виключними обставинами звернувся представник позивача, у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України не може переглядатися за виключними обставинами.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а та в ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а, від 27.04.2023 року №240/35883/21.

Водночас, 01.03.2023 на пленарному засіданні Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 6 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113- IX, який унормовує відносини з попередження прокурорів про можливе майбутнє звільнення з посади.

Це рішення ухвалене за конституційною скаргою ОСОБА_4 , який оскаржив конституційність п. 6 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113- IX.

Відповідно до припису вказаного пункту « 3 дня набрання чинності цим законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені в належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

У справі за позовом ОСОБА_4 йдеться про звільнення прокурора внаслідок неподання ним у встановлений строк заяви про намір пройти атестацію для подальшої роботи в органах прокуратури, оскільки реформа прокуратури, яка розпочалась у 2019 році, передбачала, що зайняти посаду у новостворених Офісі Генерального прокурора, в обласних та окружних прокуратурах, прокурор міг лише після виконання низки умов, передусім, успішного проходження атестації.

Рішення від 01.03.2023 не повертає той стан речей, що існував до звільнення автора конституційної скарги з посади прокурора у 2019 році.

В адміністративній справі №420/6035/21 встановлено, що на підставі п. 10 розд. II Закону №113-IX, ОСОБА_2 подав Генеральному прокурору України заяву про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

За результатом проходження співбесіди кадровою комісією прийнято рішення від 07.12.2020 №2 про неуспішне проходження ОСОБА_2 атестації, яке стало підставою для прийняття наказу від 10.03.2021 №382 про його звільнення.

Необхідно зазначити, що Верховним Судом сформовано правові висновки щодо застосування положень п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII зокрема у постановах від 21.09.2021 у справах №200/5038/20-а та №160/6204/20, від 29.09.2021 у справах №440/2682/20 та №640/24727/19, від 17.11.2021 у справі №540/1456/20, від 25.11.2021 у справі №160/5745//20, від 22.12.2021 у справі №640/1208/20, від 28.12.2021 у справі №640/25705/19.

Так, Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у справі №640/26299/19 виклав правовий висновок про те, що звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є нормативною підставою, а фактологічною - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачем. Тобто в цьому разі юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми (пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.09.2021 у справі №140/3790/19.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність п. 6 розд. II Закону №113-IX жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача, оскільки в даному випадку підставою для звільнення позивача стало неуспішне проходження атестації.

Також колегія суддів враховує те, що на момент вирішення цієї справи головуючим суддею Катаєвою Е.В. та прийняття рішення від 21.09.2021 року пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX був чинний. Окрім того, ці доводи не були заявлені позивачем серед підстав позову та відповідно оцінка їм судом при прийнятті рішення не надавалася, а відтак суд в силу приписів статті 341 КАС України позбавлений можливості надавати оцінку означеним доводам, які не були предметом розгляду при прийнятті рішення у цій справі.

Подібний висновок міститься в ухвалі Верховного Суду від 07.03.2023 року по справі №640/23452/19.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За правилом частини першої статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Зважаючи на викладене колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви представника позивача про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241, 242, 243, 244, 248, 256, 295, 297, 361, 368, 369 КАС України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року за виключними обставинами за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Восьмої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлений 22.05.2023 року.

Суддя Іванов Е.А.

Суддя Корой С.М.

Суддя Бойко О.Я.