Справа № 120/7368/22
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 р. Справа № 120/7368/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, військова частина НОМЕР_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

12.09.2022 поштою до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі третя особа 1). У позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат, про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, викладене в пункті 14 протоколу засідання комісії від 27.01.2022 за № 13;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з 16.12.2021 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 2263702 від 22.12.2021. Причина інвалідності травма, одержана в результаті нещасного випадку, так, пов`язана з проходженням військової служби.

У зв`язку з цим 28.12.2021 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу, передбачену законом, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня, в якому здійснюватиметься виплата. При цьому до заяви позивач додав усі необхідні документи.

Позивач зазначає, що в серпні 2022 року він дізнався, що на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат, яке відбулося 27.01.2022, йому було відмовлено у виплаті вищевказаної грошової допомоги, оскільки група інвалідності встановлена понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Ухвалою суду від 16.09.2022 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військову частину НОМЕР_1 (далі третя особа 2).

03.10.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що 02.12.2016 за результатами огляду органами МСЕК позивачу, як військовослужбовцю, встановлено 10% втрати працездатності. Крім того, 08.05.2019 позивачу встановлено ще 10% втрати працездатності, а 16.12.2021 ІІ групу інвалідності. Отже, між первинною втратою працездатності позивача, яка визначалася у відсотках, та втратою працездатності у вигляді встановлення II групи інвалідності минуло понад два роки.

З посиланням на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 1.380.2019.006957, відповідач наголошує на тому, що встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати одноразової грошової допомоги, а тому дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Таким чином, на думку відповідача, при прийнятті оскаржуваного рішення комісія Міноборони правомірно застосувала положення п. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якими не передбачено можливості виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю групи інвалідності у понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.

При цьому відповідач вважає, що подальше визнання зазначеної норми закону неконституційною не може бути підставою для визнання оскаржуваного рішення протиправним, оскільки відповідна норма втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення за № 1-р(II)2022, тобто з 06.04.2022.

07.10.2022 до суду надійшли пояснення, в яких третя особа 2 виступає на стороні відповідача та зазначає, що з дня первинного встановлення позивачу 10% втрати працездатності (16.01.2019) до дня встановлення йому ІІ групи інвалідності (16.12.2021) минуло понад два роки, а тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.

Також 07.10.2022 до суду надійшли пояснення від третьої особи 1, в яких третя особа 1 просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову. Третя особа вказує на те, що згідно з довідкою командира військової частини НОМЕР_1 № 350/129/32/741 від 13.05.2021 позивач отримав травму лівої руки у вихідний день під час обрізки дерев в саду бензопилкою. Обставини травмування позивача додатково підтверджуються свідоцтвом про хворобу № 1012, де у пункті 8 зазначено, що 10.04.2021 в побутових умовах позивач отримав різану рану середньо-нижньої третини лівого плеча (випадково вирвалась з рук бензопила, що призвело до травмування нервово-судинного пучка та м`язів лівого плеча). Відтак третя особа 1 звертає увагу на обставини травмування позивача, яке трапилося з його ж вини і ніяким чином не пов`язане з проходженням військової служби та виконання своїх службових обов`язків.

Крім того, третя особа 1 просить врахувати, що у зв`язку з втратою 20% працездатності позивачу була виплачена одноразова грошова допомога, яка за своїм змістом не може мати багаторазового характеру.

Також третя особа 1 не погоджується із заявленим позивачем розміром виплати спірної допомоги та зазначає, що згідно з вимогами законодавства розмір одноразової грошової допомоги для осіб з інвалідністю II групи внаслідок нещасного випадку, що мав місце в період проходження військової служби, складає 90 розмірів прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на 1 січня, в якому встановлено інвалідність.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Ухвалою суду від 07.10.2022 провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду у справі № 240/7411/21.

Вказана ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили.

Ухвалою суду від 03.04.2023 за ініціативою суду поновлено провадження у справі, оскільки з`ясовано, що 21.03.2023 Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду прийнято постанову у справі № 240/7411/21, яка є остаточною і не оскаржується.

19.04.2023 до суду надійшла заява відповідача щодо необхідності врахування при вирішенні цієї справи висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.03.2023 у справі № 240/7411/21, які, на думку відповідача, підтверджують правомірність позиції Міністерства оборони України у спорі з позивачем.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши сторін і третіх осіб на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 під час проходження військової служби в Збройних Силах України отримав у 2016 році травму "консолідований перелом тіла правої лопатки з больовим синдромом та тимчасовим порушенням функцій". За результатами первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено 10% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія 12 ААА № 015857 від 02.12.2016).

У 2019 році позивач отримав травму "комперсійний перелом латеральних виростків правої стегнової кістки", у зв`язку з чим йому встановлено ще 10% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія АГ № 0025637 від 08.05.2019).

10.04.2021, у вихідний день, під час обрізки дерев у саду позивач отримав різану рану середньо-нижньої третини лівого плеча (випадково вирвалась з рук бензопила, що призвело до травмування нервово-судинного пучка та м`язів лівого плеча) (із свідоцтва про хворобу № 1012 від 26.11.2021 та довідки військової частини НОМЕР_2 від 13.05.2021 № 350/129/32/741 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва)).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 2263702 від 22.12.2021, позивачу 16.12.2021 встановлено ІІ групу інвалідності на строк до 01.01.2023. Причина інвалідності "травма, одержана в результаті нещасного випадку, так, пов`язана з проходженням військової служби".

28.12.2021 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому буде здійснюватися виплата.

При цьому у заяві позивач вказав причину інвалідності "захворювання, так, пов`язані з проходженням військової служби".

Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом № 13 від 27.01.2022, позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з урахуванням виплачених раніше сум, оскільки група інвалідності встановлена понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.

Про вказане рішення позивач фактично дізнався у серпні 2022 року, після чого у вересні 2022 року звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За змістом статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога) гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з пп. 5 п. 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

В цьому контексті суд одразу звертає увагу на помилковість доводів позивача, наведених у позовній заяві, щодо наявності у нього права на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених у пп. 4 п. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII, адже підставою для виплати допомоги за цим пунктом є встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Водночас причина інвалідності позивача не пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, а отже, підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-XII не є застосованим у даному випадку.

Також суд звертає увагу на положення пп. 7 п. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII, згідно з якими одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Наведені положення мають значення для правильного вирішення справи, оскільки саме на підставі них позивач раніше вже отримував одноразову грошову допомогу в загальному розмірі 23 597,00 грн у зв`язку з втратами 20% працездатності без встановлення групи інвалідності.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).

Відповідно до п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі встановлення інвалідності дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності;

- у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Таким чином, встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.

Щодо розміру одноразової грошової допомоги у разі встановлення групи інвалідності, то згідно з ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Крім того, відповідно до пп. 1 п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується:

1) військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі:

400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, у разі встановлення інвалідності I групи;

300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, у разі встановлення інвалідності II групи;

250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, у разі встановлення інвалідності III групи.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено призначення і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму тим військовослужбовцям, які мають право на отримання такої допомоги на підставі пп. 4 п. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII, тобто військовослужбовцям (крім військовослужбовця строкової служби), яким встановлено інвалідність саме у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби, в тому числі після їх звільнення з військової служби, але обов`язково внаслідок цих причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Натомість, як видно з довідки обласної МСЕК № 1 серії 12 ААВ № 2263702 від 22.12.2021, інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що свідчить про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі, передбаченому п. "б" ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII та пп. 1 п. 6 Порядку № 975, тобто в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Крім того, згідно із п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII, який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим, який передбачає, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.

Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.

Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Верховний Суд у постанові від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19 відступив від висновку, зробленого у постановах від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), від 21.06.2018 (справа № 760/11440/17), від 30.09.2019 (справа № 825/1380/18) та інших, та сформував наступну правову позицію щодо застосування пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII:

(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Також у постанові від 02.12.2020 у справі № 1.380.2019.006957, прийнятій в складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, Верховний Суд на підставі аналізу норм статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ дійшов висновку, що дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.

Застосовуючи вищенаведені правові позиції, Верховний Суд у постанові від 26.07.2022 у справі № 640/12989/19 зазначив, що позивач немає права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, оскільки між повторним оглядом, за наслідками якого позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, який відбувся в березні 2019 року, та первинним, який було проведено в квітні 2015 року, на якому позивачу встановлено первинно втрату працездатності без встановлення інвалідності в квітні 2015 року, минуло понад два роки.

Крім того, у постанові від 15.06.2022 у справі № 296/8156/17 Верховний Суд підтвердив правовий висновок, сформований Верховнии Судом у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957, та наголосив на тому, що пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.

Одночасно цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я. Проте ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.

Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.

Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно.

Наведений вище підхід до застосування положень пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII також підтриманий постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022 у справі № 240/1274/20. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки з дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивачу (10.11.2014) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (10.07.2019) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Як встановлено судом під час розгляд цієї справи, у 2016 році позивачу ОСОБА_1 за результатами первинного огляду вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби, тоді як групу інвалідності з причин, що пов`язані із проходженням військової служби, встановлено позивачу 16.12.2021, тобто після спливу двох років з дня первинного встановлення ступеня втрати професійної працездатності, що виключає можливість виплати позивачу спірної одноразової грошової допомоги.

Водночас суд не бере до уваги доводи позивача про те, що ступені втрати працездатності та діагноз, внаслідок якого йому було встановлено ІІ групу інвалідності, відрізняються та не пов`язані між собою, у зв`язку з чим позивач не підпадає під критерії, визначені в абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII.

На думку суду, ключовим у цьому разі є те, що погіршення здоров`я позивача та втрата ним працездатності відбулися саме під час проходження військової служби, безвідносно до того, що причиною втрати працездатності могли бути різні захворювання, трамви, поранення тощо, пов`язані або не пов`язані між собою. Крім цього, і встановлення ступеня втрати працездатності у 2016 році, і встановлення групи інвалідності у 2021 здійснено позивачу саме як військовослужбовцю, що додатково свідчить про застосовність до спірних правовідносин вимог пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII.

До того ж, у своїй заяві від 28.12.2021 про виплату одноразової грошової допомоги позивач вказує на те, що причиною інвалідності є захворювання, пов`язані з проходженням військової служби, тобто також погоджується з тим, що втрата працездатності у вигляді інвалідності відбулася саме у зв`язку з проходженням військової служби.

В протилежному разі, якщо причиною інвалідності позивача вважати виключно побутову травму (нещасний випадок), то як вже зазначлося вище, це взагалі виключає правові підстави для виплати одноразової грошової допомоги у тому розмірі, за отриманням якого позивач звернувся до відповідача і на який претендує у цьому спорі.

Щодо визнання неконституційним пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII і значення цієї обставини для вирішення справи, то суд враховує, що саме у зв`язку з цим провадження у справі зупиниялося до формування правової позиції Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду у справі № 240/7411/22 з приводу подібних правовідносин.

За результатами розгляду вказаної справи відповідна Судова палата Верховного Суду у постанові від 21.03.2023 дійшла висновку, що:

(1) частина четверта статті 7 КАС України не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України;

(2) правовий висновок Верховного Суду, наведений у постановах від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 та від 02.12.2022 у справі №1.380.2019.006957, стосується редакції пункту четвертого статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що діяла до ухвалення рішення Конституційного суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022, і застосовується до правовідносин, що виникли до 06 квітня 2022 року.

(3) до правовідносин, що виникли після 06 квітня 2022 року, стаття 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті, що його визнано неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022.

Суд зауважує, що правовідносини між позивачем та відповідачем щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги виникли до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022.

Отже, факт визнання вказаним рішенням такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII, не свідчать про застосування відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення неконституційних норм та не дають підстав для задоволення адміністративного позову.

Щодо посилань позивача на непропорційність рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, то такі суд вважає безпідставними.

Суд зазначає, що відповідач, як і будь-який інший орган публічної влади, підпорядкований спеціально-дозвільному принципу, закріпленому, зокрема, у частині другій статті 19 Основного Закону України, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач не порушив вимог чинного законодавства та діяв щодо позивача правомірно і з дотримання критеріїв, установлених частиною другою статті 2 КАС України.

Водночас не відповідають дійсності доводи позивача щодо позбавлення його належної грошової компенсації за втрату працездатності у зв`язку з виконанням службових обов`язків, адже, як видно з матеріалів справи, позивачу була призначена та виплачена у передбаченому законом розмірі одноразова грошова допомога внаслідок встановлення йому 20% втрати працездатності.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Водночас право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з положеннями статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як зазначено у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Низка рішень ЄСПЛ містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень, зокрема, наголошується на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі "Якущенко проти України", заява № 57706/10, пункт 28).

Принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23), "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58), "Бендерський проти України" (заява N 22750/02, пункт 42)).

Поряд з цим, ЄСПЛ неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява № 30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. The Netherlands" (заява № 16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява № 30850/11, пункт 43). Ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Тобто у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього, а мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи.

Відтак, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні вимог адміністративного позову належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: Міністерство оборони України (, місцезнаходження: Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168);

3) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (1): Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (, місцезнаходження: вул. Данила Галицького, 31, м. Вінниця, 21036);

4) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (2): військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Повне судове рішення складено 19.05.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович