Справа № 260/5681/22
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2023-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2023 року м. Ужгород№ 260/5681/22
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позов до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідач), в якому просив:

1) стягнути із Закарпатського обласного територіального центру комплектації та соціальної підтримки на користь позивача 8.560,12 грн. інфляційних збитків та 3% річних (372,07+8.119,76+40,44+27,85), що підлягають сплаті за прострочення виконання рішення суду;

2) перерахувати зазначену суму на поточний (картковий) рахунок позивача № НОМЕР_2 в АБ «УКРГАЗБАНК» м. Хуст;

3) розглянути справу без участі позивача (а.с.1-4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №826/5470/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п.3 § 1 наказу командувача Сухопутних військ України від 20.10.2016 року № 590, виданого відповідно до підпункту «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 1 Указу Президента України від 26.09.2016 № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», яким майора ОСОБА_1 , начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Хустського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області, серед інших нижчепойменованих осіб офіцерського складу військової частини НОМЕР_3 Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас. Визнано протиправним та скасовано п.2 наказу військового комісара Хустського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області (по стройовій частині) № 168 від 28.10.2016 року, яким майора ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Хустського об`єднаного міського військового комісаріату та всіх видів забезпечення. Поновлено майора ОСОБА_1 на посаді начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Хустського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області з 02 грудня 2016 року. Стягнуто з Хустського об`єднаного міського військового комісаріату на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу на загальну суму 443 006,16 грн. (з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті). Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з Хустського об`єднаного міського військового комісаріату на користь ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили з моменту оголошення, однак повне й фактичне його виконання відбулося 21.02.22р.. Відтак, рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 14.07.2021 по 21.02.2022, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право у позивача на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникло з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У зв`язку з вищезазначеним позивач звернувся з даним позовом до суду.

У подальшому від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заявлені позовні вимоги вважає безпідставними. Зазначив, що стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз цієї правової норми дає підстави дійти висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, а тому позовна заява щодо нарахування та виплати 3% інфляційних втрат є незаконною та безпідставною.

Відповідно до ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Разом із тим, громадянин ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації. Даний вид військової служби не передбачає укладення договору (контракту).

Також, відповідач зазначив, що рішення, на яке посилається у своїй позовній заяві позивач, а саме: Постанова Верховного Суду від 04.12.2019, у якій йдеться про безпідставно набуте майно (грошові кошти), у зв`язку із скасуванням постанови суду апеляційної інстанції, а також Постанова Верховного Суду від 30.03.2016 № 6-2168цс15 у якій йдеться про безпідставно набуті кошти у зв`язку із неповерненням авансового платежу за договором купівлі-продажу, - мають зовсім іншу правову природу та підстави виникнення грошових зобов`язань. В даних випадках застосовувались ст. 1212 ЦК України та ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у яких йдеться про те, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 02.03.2017 у справі №6-2759цс15 стаття 625 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, яке виникає за наявності договірних правовідносин. Також, у даній Постанові зазначено, що ст. 625 ЦК України поширюється лише на порушення грошових зобов`язань, які існували між сторонами до ухвалення рішення суду. А ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Разом із тим варто зазначити, що зобов`язальні правовідносини не виникають з рішень суддів, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність даних правовідносин.

Враховуючи вищезазначене та керуючись законодавством відповідач вважає, що підстави для нарахування та сплати інфляційних втрат та 3% річних - відсутні. У зв`язку з вищезазначеним просиві відмовити позивачеві в задоволенні позову (а.с.13, 14).

Також у відзиві було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем шестимісячного строку на звернення до суду, однак ухвалою від 17 травня 2023 року було відмовлено відповідачеві в задоволенні вищевказаного клопотання.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходив службу в Збройних Силах України з 12.08.2015 і до 01.12.2016 та вважаючи свою демобілізацію протиправною останній оскаржив таке рішення в судовому порядку.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №826/5470/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п.3 § 1 наказу командувача Сухопутних військ України від 20.10.2016 року № 590, виданого відповідно до підпункту «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 1 Указу Президента України від 26.09.2016 № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», яким майора ОСОБА_1 , начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Хустського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області, серед інших нижчепойменованих осіб офіцерського складу військової частини НОМЕР_3 Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас. Визнано протиправним та скасовано п.2 наказу військового комісара Хустського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області (по стройовій частині) № 168 від 28.10.2016 року, яким майора ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Хустського об`єднаного міського військового комісаріату та всіх видів забезпечення. Поновлено майора ОСОБА_1 на посаді начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Хустського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області з 02 грудня 2016 року. Стягнуто з Хустського об`єднаного міського військового комісаріату на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу на загальну суму 443 006,16 грн. (з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті). Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з Хустського об`єднаного міського військового комісаріату на користь ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.7 на звороті 8 на звороті).

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили з моменту проголошення, однак фактичне його виконання відбулося 21 лютого 2022 року, що підтверджується доказами наявним в матеріалах справи (а.с.6 на звороті, 7).

Як вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, 01 вересня 2022 року позивача звернувся з претензією до відповідача, відповідно до якої просив відповідача у добровільному порядку виплатити йому інфляційні втрати та 3% річних (а.с.15-17).

03 жовтня 2022 року відповідач у відповідь на лист позивача, надіслав листа, згідно якого останній зазначив що відсутні підстави для виплати ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3 % річних (а.с.18, 19).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти (частина друга статті 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

За частиною другою статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.

Отже, положення зазначеної вище норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відтак у позивача виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що між сторонами у справі відсутні цивільно-правові відносини, відсутнє цивільно-правове порушення з боку відповідача, яке мало б складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинило збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Однак, як вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №826/5470/17, зокрема стягнуто з Хустського об`єднаного міського військового комісаріату на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу на загальну суму 443 006,16 грн. (з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті). Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з Хустського об`єднаного міського військового комісаріату на користь ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць.

Тобто, у відповідача виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Стаття 530 Цивільного кодексу України, передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України, визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилами статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За загальним правилом, про яке йдеться в частині другій статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, які передбачені статтею 11 Цивільного кодексу України.

Стаття 11 Цивільного кодексу України, між іншим, визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Частина друга статті 625 Цивільного кодексу України, передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України.

Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати на виконання рішення суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таке правозастосування узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловленою в постанові від 02 вересня 2020 року в справі № 802/1349/17-а.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в пункті 22 постанови від 27 жовтня 2022 року у справі № 280/6352/21, зазначив, що «Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові».

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та Верховним Судом у постановах від 15 липня 2020 року у справі № 335/6976/19, від 2 вересня 2020 року № 802/1349/17-а, та від 16 вересня 2020 року у справі № 335/6979/19.

Разом з тим, у вказаних постановах Верховний Суд вирішував питання про можливість стягнення з Міністерства оборони України трьох процентів річних та інфляційних нарахувань за весь час прострочення, відповідно до приписів частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, як наслідок невчасно виплаченої одноразової грошової допомоги призначеної та нарахованої на виконання судового рішення.

У спірних правовідносинах, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 травня 2021 року у справі №640/20250/19, судом визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яке оформлене протоколом від 09 серпня 2019 року №105, яким відмовлено у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги. Вказане рішення набрало законної сили 27 липня 2022 року, тобто після процедури його апеляційного оскарження. Втім, лише 19 жовтня 2022 року відповідачем здійснено виплату одноразової грошової допомоги позивачу в сумі 800 000,00 грн (по 400 тис. грн кожному). Протягом всього часу, після набрання вказаним рішенням суду законної сили, позивачі мали законне право вимоги до відповідача про виплату йому, визначеної суми грошових коштів, а відповідач кореспондуючий такому праву обов`язок - здійснити виплату належну позивачу суму заборгованості.

Правовідношення, в якому одна сторона (фізична особа) має підтверджене законом право вимоги виплати одноразової грошової допомоги до іншої сторони (суб`єкта владних повноважень), яка, відповідно до вимог закону, має своїм обов`язок здійснити таку виплату, є грошовим зобов`язанням, що виникає з факту виплати (не виплати) одноразової грошової допомоги. Сторони в такому правовідношенні наділяються правами та обов`язками кредитора і боржника.

Отож, визначення правової природи таких виплат, як «грошового зобов`язання», дає підстави для поширення на них положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 8 листопада 2022 р. у справі № 910/21124/20 розкрив зміст частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, зазначивши наступне: «За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові …».

Така правова позиція, є останньою, проте не новою для судової практики. Вперше дана позиція була сформована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 р. у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19).

Таким чином, у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання боржник сплачує в користь кредитора інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від суми боргу.

Разом з тим, позивач у даній справі вбачає, що періодом, за який підлягає нарахуванню індекс інфляції на основну суму грошового зобов`язання, є час з 14 липня 2021 року (наступний день після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції щодо стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу) по 21 лютого 2022 року (день повного та фактичного виконання рішення суду).

Суд погоджується з даним твердженням, оскільки рішення суду у справі №826/5470/17, яким стягнуто з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу на загальну суму 443 006,16 грн., набрало законної сили з моменту проголошення, тобіж 13 липня 2021 року.

Таким чином, до 13 липня 2021 року між позивачами та відповідачем існував спір щодо правомірності рішень і дій суб`єкта владних повноважень, п.3 § 1 наказу командувача Сухопутних військ України від 20.10.2016 року № 590 та п.2 наказу військового комісара Хустського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської області (по стройовій частині) № 168 від 28.10.2016 року, вважаються протиправними та скасовані з дня набрання судовим рішенням законної сили (13 липня 2021 року).

Тому, суд вважає, що 14 липня 2021 року (наступний день після набрання рішенням суду законної сили) є днем, з якого підлягають обрахуванню інфляційні нарахування та три проценти річних від простроченої суми.

Щодо обрахунку інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», визначено індексацію грошових доходів населення, як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17 липня 2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27 липня 2007 року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.

У правозастосовній практиці, в тому числі під час подання позовних заяв, часто виникають проблеми під час визначення інфляційних нарахувань від суми заборгованості за весь час прострочення.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Під час обрахунку сукупного індексу інфляції вважається, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа, то розрахунок починається з наступного місяця. І за аналогією: якщо погашення заборгованості відбулося з 1 до 15 числа відповідного місяця інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Втрати від інфляції розраховуються за формулою: втрати від інфляції = (сума боргу) х (індекс інфляції) :100- (сума боргу).

Індекси інфляції у 2021 становили: липень - 100,1; серпень - 99,8; вересень - 101,2; жовтень - 100,9; листопад - 100,8; грудень - 100,6; 2022 - січень - 101,3, лютий - 101, 6.

Відтак, розрахунок інфляційних за прострочений період:

443 006,16 (сума боргу) х 100,1 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = 44,30 грн.; (за липень 2021 р.);

443 006,16 (сума боргу) х 99,8 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = -886,01 грн.; (за серпень 2021 р.)

443 006,16 (сума боргу) х 101,2 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = 5316,07 грн.; (за вересень 2021 р.);

443 006,16 (сума боргу) х 100,9 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = 3987,05 грн.; (за жовтень 2021 р.);

443 006,16 (сума боргу) х 100,8 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = 3544,05 грн.; (за листопад 2021 р.);

443 006,16 (сума боргу) х 100,6 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = 2658,04 грн.; (за грудень 2021 р.);

443 006,16 (сума боргу) х 101,3 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = 5759,08 грн.; (за січень 2022 р.);

443 006,16 (сума боргу) х 101,6 (індекс інфляції) : 100 443 006,16 = 7088,10 грн.; (за лютий 2022 р.);

Всього інфляційних за період з 14 липня 2021 року по 21 лютого 2022 року 27 510,68 грн..

Щодо обчислення трьох процентів річних від простроченої суми.

Математичною формулою обчислення трьох процентів річних можна відобразити наступним чином:

Z= (((S x 3%) : 100%) x D) : 365, де

Z сума стягнення трьох процентів річних від простроченої суми;

S загальна сума простроченої заборгованості, на яку нараховуються проценти;

D - кількість днів прострочення;

365 кількість днів у році.

За період з 14 липня 2021 року по 21 лютого 2022 року кількість прострочених днів становить 223;

Розрахунок суми боргу з урахуванням 3% річних виконується наступним шляхом:

443 006,16 грн. (сума боргу) х 3% : 100% х 223 днів невиконання зобов`язання : 365 днів року = 8 119,76 грн..

Відтак , загальна сума 3% річних становить 8119,76 грн.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, виплат (трьох процентів річних та індексу інфляції за весь період прострочення), суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення коштів задовольнити повністю.

2. Стягнути із Закарпатського обласного територіального центру комплектації та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 27 510,68 грн. (двадцять сім тисяч п`ятсот десять гривень шістдесят вісім копійок) інфляційних збитків та 8119,76 грн. (вісім тисяч сто дев`ятнадцять гривень сімдесят шість копійок) 3% річних, що підлягають сплаті за прострочення виконання рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець