Справа № 380/1984/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/1984/23 пров. № А/857/6064/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06.02.2023р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до старшого слідчого Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській обл. майора поліції Колісник Марини В`ячеславівни про визнання протиправними дій щодо незаконного затримання та скасування протоколу про затримання (суддя суду І інстанції: Гавдик З.В., час та місце постановлення ухвали суду: 06.02.2023р., м.Львів), -

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 06.02.2023р. відмовлено в порядку п.1 ч.1 ст.170 КАС України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до старшого слідчого Київського відділу поліції /ВП/ Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ в Харківській обл. майора поліції Колісник М.В. про визнання протиправними дій щодо незаконного затримання та протоколу про затримання; роз`яснено, що спір належить розглядати за правилами Кримінального процесуального кодексу /КПК/ України (а.с.14-15).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в поданій апеляційній скарзі просить ухвалу суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання щодо відмови у відкритті провадження в справі (а.с.17-18).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в заявленому позові він оскаржує дії відповідача та протокол про своє затримання. При цьому, права апелянта були порушені суб`єктом владних повноважень; позовні вимоги відповідають приписам ст.5 КАС України, а розгляд заявлених вимог місцевим загальним судом не передбачений нормами КПК України.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 02.02.2023р. на адресу суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просив визнати протиправним та скасувати протокол від 27.10.2016р. про його затримання; визнати протиправними дії відповідача старшого слідчого Київського ВП ГУ НП в Харківській обл. майора поліції Колісник М.В. щодо його незаконного затримання (а.с.1-6)

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Враховуючи наведене, розгляд вимог ОСОБА_1 , які ґрунтуються на незгоді позивача з діями слідчого Київського ВП ГУНП в Харківській обл. Колісник М.В. повинен здійснюватися в рамках кримінального процесуального законодавства, а не адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо прийнятого процесуального рішення про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі правильними, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 засуджений згідно вироку Київського районного суду м.Харкова за ч.ч.1, 2 ст.263, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.199, ч.2 ст.186, ч.1 ст.358, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, п.п.6, 9, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.ч.1, 2 ст.70, ч.5 ст.72 КК України до довічного позбавлення волі; вирок вступив в законну силу 02.02.2021р.; покарання відбуває у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» (а.с.11, 42).

Із змісту заявленого позову слідує, що позивач ОСОБА_1 оскаржує дії слідчого та протокол про його затримання, оскільки відповідачем неправильно визначено підставу його затримання (п.2 ч.1 ст.208 КПК України). Оскільки його затримання мало місце не безпосередньо після вчинення злочину, а під час досудового розслідування, тому таке затримання можливе лише на підставі ухвали слідчого судді або суду про дозвіл на затримання з метою приводу в порядку ст.ст.187-191 КПК України.

Окрім цього, правові підстави для його затримання були відсутніми (а.с.1-6).

Апелянтом долучено до матеріалів справи протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складений старшим слідчим Київського ВП ГУ НП в Харківській обл. Колісник М.В., згідно якого ОСОБА_1 в присутності захисника Зубенко В.В. був затриманий на підставі п.2 ч.1 ст.208 КПК України (а.с.34-36).

Затримання ОСОБА_1 здійснено в межах кримінального провадження № 0006023 від 03.10.2016р. (а.с.37-41).

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Встановлені судом обставини вказують на те, що позивач ОСОБА_1 не погоджується з його затриманням як особи, підозрюваної у вчиненні злочину, що мало місце 27.10.2016р. в рамках кримінального провадження № 0006023.

З наведеного слідує, що спірні відносини виникли між сторонами щодо проведеного затримання підозрюваної особи в межах кримінального провадження № 0006023.

Згідно із ч.1 ст.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до визначення, закріпленого в п.10 ч.1 ст.3 КПК України, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з ч.1 ст.24 КПК України гарантується кожному в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Водночас гарантіями законності процесуальних дій та/або рішень органів досудового розслідування й суду є не лише можливість їх окремого оскарження, а й низка інших визначених кримінальним процесуальним законом механізмів - право підозрюваного, обвинуваченого й інших визначених у КПК України осіб брати участь у проведенні слідчих дій, висловлювати зауваження, заперечення щодо порядку їх здійснення (п.п.9, 10 ч.3 ст.42 КПК України), а під час судового розгляду кримінального провадження по суті - заявляти клопотання про визнання недопустимими доказів, одержаних з порушенням установленого законом порядку (ч.3 ст.89 КПК України).

Затримання особи правоохоронними органами є втручанням у її право на свободу та особисту недоторканість, передбачене ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На рівні національного законодавства гарантією захисту зазначеного конвенційного права є закріплена у ст.29 Конституції України засада неможливості арешту чи утримання під вартою, що полягає в недопустимості таких дій інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Водночас, у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.

У цій справі правомірність втручання у право позивача на свободу і особисту недоторканість було перевірено судом під час винесення вироку по справі.

Таким чином, у межах судового розгляду кримінальної справи було реалізовано механізм судового контролю за правомірністю втручання правоохоронних органів у право позивача на свободу та особисту недоторканість в розумінні ст.5 Конвенції.

Колегія суддів зазначає, що згідно усталеної судової практики лише у випадках, коли на момент звернення особи зі скаргою на проведені у кримінальному провадженні процесуальні дії, які за правилами КПК України не підлягають окремому оскарженню і можуть перевірятися при розгляді судом кримінальної справи по суті, а кримінальне провадження припинено на підставі визначеного законом процесуального рішення, розгляд таких скарг за правилами кримінального судочинства стає неможливим. Виключно в цьому разі, у зв`язку з відсутністю в особи альтернативного способу юридичного захисту, з метою реалізації її права за ст.13 Конвенції, а також з урахуванням того, що в такій ситуації перевірка правомірності слідчих дій за іншою процедурою не може зашкодити реалізації завдань кримінального провадження, позов має розглядатися судом адміністративної юрисдикції.

Натомість, правомірність затримання особи й інших процесуальних дій, проведених у межах кримінального провадження, яке не припинено, підлягає перевірці судом у порядку кримінального судочинства.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.19 КАС України на справи за скаргами на такі процесуальні дії юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Також колегія суддів підкреслює, що з`ясування законності проведення слідчих дій у кримінальному провадженні судом адміністративної юрисдикції може призвести до помилкового перегляду питань, які підлягали розв`язанню судом під час розгляду кримінальної справи по суті. Така ситуація може поставити під сумнів результати кримінального провадження з точки зору виконання його основних завдань, сприяти його безпідставному перегляду. Встановлення правомірності/протиправності процесуальної дії в порядку адміністративного судочинства означатиме констатацію юридичного факту, який безпосередньо впливає на оцінку доказів, за межами встановленої кримінальним процесуальним законом процедури з порушенням закріпленої у ст.22 КПК України засади змагальності. Адже наведена засада вимагає надання іншим учасникам процесу можливості під час судового розгляду кримінального провадження взяти участь у дослідженні доказів, висловити свої позиції й аргументи щодо їх оцінки, які були б сприйняті судом і одержали відповідь при прийнятті рішення з цих питань.

Частиною ст.303 КПК України визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, а також право осіб на таке оскарження, в зазначеному переліку дії щодо затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, - відсутні. При цьому, згідно ч.2 ст.303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 КПК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001р. № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Також Конституційний Суд України у Рішення від 14.12.2011р. № 19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

З аналізу викладеного вбачається, що публічно-правовим спором за нормами КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій. При цьому такі функції повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Як було вже встановлено вище, предметом цього адміністративного позову є дії посадової особи органу Національної поліції (слідчої), вчинені нею у порядку, визначеному КПК України.

А відтак, відповідач у спірних правовідносинах виконувала не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір виник із кримінально-процесуальних правовідносин, а тому такий не є публічно-правовим і має вирішуватися судом за правилами кримінального судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі № 802/1335/17-а (провадження № 11-853апп18), від 13.11.2019р. у справі № 420/516/19 (провадження № 11-835апп19) тощо.

Доводи апелянта в іншій частині, які викладені в апеляційній скарзі, на правомірність прийнятої ухвали не впливають.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Враховуючи результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06.02.2023р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 380/1984/23 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 22.05.2023р.