Справа № 640/28969/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 640/28969/20

адміністративні провадження № К/990/21723/22, № К/990/22175/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.В.,

представника позивача Коротюка М.Г.,

представника відповідача Трембача О.С.,

представника третьої особи Коваль Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 640/28969/20

за позовом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Міністерство юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови в частині, провадження у якій відкрито

за касаційними скаргами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року (головуючий суддя - Кармазін О.А., судді: Катющенко В.П., Скочок Т.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2022 року (головуючий суддя - Кузьменко В.В., судді: Ганечко О.М., Василенко Я.М.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 (далі також - приватний нотаріус ОСОБА_2, позивачка) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі альтернативно - КМУ, Уряд, відповідач) третя особа - Міністерство юстиції України (далі - Мін`юст, третя особа), у якому, з урахуванням уточнень, просила визнати протиправною та скасувати постанову КМУ від 15 квітня 2020 року № 288 «Про внесення змін до Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції» (по тексту - Постанова № 288) у частині викладення у новій редакції абзацу другого пункту 17 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1128, наступного змісту: «У разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує повторний розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку».

На переконання позивачки, Постанова № 288 в оскаржуваній частині порушує її права та законні інтереси, як приватного нотаріуса, оскільки створює передумови для подвійного притягнення приватного нотаріуса ОСОБА_2 до відповідальності за одне і те саме правопорушення, а також порушує принцип правової визначеності.

Приватний нотаріус ОСОБА_2 зазначає, що Указом Президента України № 837/19 від 08 листопада 2019 року відповідачу доручено вжити заходів у сферах правової політики, забезпечення прав і свобод людини і громадянина, зокрема: відносно позбавлення Міністерства юстиції України повноважень щодо прийняття рішень про скасування реєстраційних дій у сфері державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень; забезпечення виключно судового порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації у сферах державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Натомість, спірними положеннями Постанови № 288 Уряд невиправдано розширив повноваження Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг у сфері державної реєстрації у контексті ревізії раніше винесених рішень за скаргами фізичних та юридичних осіб, оцінку яким уже було надано судом. Тобто, Постанова № 288 по суті дозволяє Мін`юсту, не обмежуючись жодними строками, проводити необмежену кількістю разів ревізію раніше прийнятих рішень по скаргам фізичних та юридичних осіб, оцінку яким, до цього, вже надали суди. При цьому, при новому розгляді Мін`юст, виходячи зі змісту оскаржуваної Постанови № 288, користується повним обсягом дискреційних повноважень та жодним чином не пов`язане висновками та оцінками судів, які були надані ними під час судового оскарження попереднього рішення Мін`юсту та були підставою для його скасування.

З погляду позивачки, такий підхід ставить у нерівне становище суб`єктів оскарження (державних реєстраторів, приватних нотаріусів) порівняно з Мін`юстом, адже нотаріус та/або державний реєстратор, який довів свою позицію у суді та домігся скасування незаконного рішення Мін`юсту про притягнення його до дисциплінарної (адміністративної) відповідальності, по суті приречений на необхідність проходити процедуру притягнення до відповідальності, розгляду скарги повторно, що може тривати неодноразово.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2022 року, адміністративний позов приватного нотаріуса ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправною та нечинною Постанову № 288 у частині викладення у новій редакції абзацу другого пункту 17 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1128, наступного змісту: «У разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує повторний розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку». Стягнуто на користь приватного нотаріуса ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (в особі Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України; ; адреса 01008, м.Київ, вул. Грушевського, 12/2) 840,80 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 18344 від 17 листопада 2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Мін`юст може приймати лише рішення, які передбачені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), то Мін`юст не уповноважений повторно переглядати скарги, за якими ним прийняті рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації, які надалі скасовані судом, що, у свою чергу, дає підстави для висновку, що КМУ не уповноважений встановлювати правила повторного розгляду таких скарг, оскільки такі повноваження як для Мін`юсту, так і для КМУ не встановлені Законом №1952-IV та не випливають з положень Конституції України.

Суд дійшов висновку про те, що надавши Мін`юсту повноваження щодо повторного перегляду скарг, КМУ вийшов за межі своїх повноважень, встановлені Законом № 1952-IV, допустивши втручання у діяльність судової гілки влади, порушивши принцип поділу влади, оскільки оскаржувані положення спірного акту по суті надають Мін`юсту повноваження ревізувати судові рішення, які набрали законної сили. Надання такого права, окрім іншого, порушує приписи абзацу третього частини третьої статті 37 Закону № 1952-IV, оскільки по суті допускають повторний розгляд скарги поза межами строків її розгляду.

У свою чергу, відповідно до частини десятої статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду. Структура та послідовність положень статті 37 також не дають підстав для висновку про наявність у Мін`юсту повноважень повторно переглядати скаргу, за якою ним прийнято рішення, яке скасовано судом. Рішення суду у цьому аспекті є остаточним відносно скасованого акту, що відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, а КМУ не є уповноваженим у структурі органів влади встановлювати повторний порядок перегляду скарг, рішення Мін`юсту за якими скасовано судом.

Окружний суд відзначив, що делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається, що по суті має місце у даному випадку, у зв`язку із наданням Мін`юсту права повторного перегляду скарги, за якою прийнято рішення Мін`юсту, яке скасовано судом. На тлі цього суд першої інстанції наголосив на необхідності дотримання принципу «Non bis in idem», відповідно до якого ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У підсумку Окружний адміністративний суд міста Києва зазначив, що оспорювана частина спірного нормативно-правового акта фактично надає Мін`юсту право повторно прийняти рішення про притягнення нотаріуса до відповідальності, визначеної скасованим судом рішення Мін`юсту. Більше того, зі змісту спірного акта вбачається, що таким чином скарга може розглядатися по суті необмежену кількість разів незалежно від висновків суду за рішенням по скарзі, що також є порушенням як принципу «Non bis in idem», так і принципів поділу влади та правової визначеності.

Відтак, на переконання суду, відповідачем не доведено перед судом законності та обґрунтованості Постанови № 288 в оскаржуваній частині, що, у свою чергу, зумовлює висновок суду про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання спірного рішення у відповідній частини протиправним та нечинним.

Шостий апеляційний адміністративний суд погодився з вищенаведеною позицією суду першої інстанції та мотивами ухвалення судового рішення. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Окружний адміністративний суд міста Києва правомірно визнав протиправною та нечинною Постанову № 288 у частині викладення у новій редакції абзацу другого пункту 17 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг та їхній рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

15 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга КМУ, у якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2022 року, ухваливши у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються відповідачем з підстав, визначених пунктом 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України.

На обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме пункт 7 частини першої статті 7, частини третю, дев`яту та десяту статті 37 Закону № 1952-IV, статтю 129 Конституції України та статтю 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Водночас відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, зокрема у правовідносинах щодо компетенції Уряду визначити у Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, право Мін`юсту на перегляд скарги особи, за наслідками розгляду якої скасовано в судовому порядку відповідне рішення Мін`юсту.

На думку автора скарги, в силу особливостей правовідносин, що складаються між КМУ, державним реєстратором та Мін`юстом, суди у спорах за позовами державних реєстраторів позбавлені можливості встановлювати чи перевіряти обґрунтованість скарги особи, у разі повного скасування рішень Мін`юсту, адже власне залишається не вирішеною сама скарга такої особи. Скаржник уважає, що спірна норма Порядку не може порушувати приписи частини третьої статті 37 Закону №1952-IV, адже за наслідками скасування наказу Мін`юсту за позовами державних реєстраторів, у тому числі в частині скасування реєстраційної дії, скарга особи залишається не вирішеною. Вказані обставини обумовлюють можливість розгляду такої скарги протягом 45-ти денного максимального строку, після отримання Мін`юстом відповідного судового рішення. Тому, з метою гарантування права особи, передбаченого пунктом 7 частини першої статті 7 Закону № 1952-IV, Урядом викладено спірні положення пункту 17 Порядку в такій редакції, яка гарантує належний розгляд скарги особи, проте вже з урахуванням викладеного у судовому рішенні висновку, що й власне було здійснено в спірних правовідносинах.

Також касатор вказує, що в розрізі положень статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дії Уряду щодо прийняття оскаржуваної Постанови не підпадають під категорію «втручання в діяльність судової гілки влади». Уряд не делегує «функції судів» Мін`юсту та не порушує принцип «обов`язковості судових рішень», адже пункт 17 Порядку не визначає будь-якої можливості повторного притягнення державного реєстратора до відповідальності, а встановлює виключно необхідність забезпечення прав скаржника, оскільки фактично його скарга, після оскарження державним реєстратором наказу Мін`юсту, залишилась без результату її розгляду.

Обґрунтовуючи наявність підстав для скасування судових рішень на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, касатор зазначає, що право позивача на звернення до суду кореспондує його обов`язку довести обставини порушення власних прав та інтересів і аргументувати необхідність здійснення судового захисту. Звернення з позовною заявою, не спрямованою на відновлення порушених прав та інтересів, суперечить завданням адміністративного судочинства. Внаслідок неналежного дослідження зібраних у справі доказів, а саме: постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі №640/21299/19 та наказу Мін`юсту від 12 березня 2021 року № 817/7 «Про відмову в задоволенні скарги», суди попередніх інстанцій помилково встановили наявність підстав для задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КМУ з підстави, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. При цьому, цією ухвалою визнано необґрунтованими доводи касаційної скарги КМУ щодо наявності підстав касаційного оскарження рішень судів з підстави, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

17 серпня 2022 року до Суду надійшла касаційна скарга Мін`юсту на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2022 року.

Касаційна скарга на судові рішення подана з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Доводи скаржника в частині обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України полягають у тому, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, статті 7 та 37 Закону № 1952-IV. Водночас відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування указаних норм права у подібних правовідносинах у частині наявності у Мін`юсту обов`язку розгляду скарги на дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, та як наслідок, прийняття відповідного рішення за результатом розгляду скарги.

Окрім того, касатор посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та статті 37 Закону № 1952-IV у контексті Постанови № 288 у подібних правовідносинах стосовно права КМУ в межах чинного законодавства врегульовувати правовідносини у сфері скарг щодо державної реєстрації та визначати особливості їх розгляду.

Щодо наявності підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України заявник касаційної скарги вказує, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норми статті 55 Конституції України без урахування висновків щодо застосування цієї норми права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 9901/348/21, постановах Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 260/319/20 та від 16 липня 2020 року у справі № 826/13664/18 у подібних правовідносинах. Касатор зазначає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував існуючу правову позицію Верховного Суду, викладену у вищезазначених постановах, яка чітко вказує на необхідність обов`язкового встановлення відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У даному випадку позивачка, звертаючись з цим позовом до суду, не навела та не надала належних і достатніх доказів на підтвердження обставин допущеного КМУ Постановою № 288 дійсного порушення її прав, свобод або інтересів.

За таких умов Мін`юст уважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Мін`юсту.

Ухвалою від 10 січня 2023 року Суд відмовив у задоволенні клопотання КМУ про зупинення виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №640/28969/20.

Ухвалою від 11 квітня 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

18 травня 2023 року представником позивачки ОСОБА_1 подано відзив на касаційні скарги КМУ та Мін`юсту, в якому він просить скарги заявників відхилити, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №640/28969/20 залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача Трембач О.С. і представник третьої особи Коваль Є.В. підтримали вимоги касаційних скарг КМУ та Мінюсту відповідно, і просили їх задовольнити.

Представник позивачки просив у задоволенні касаційних скарг відмовити.

ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_2 здійснює нотаріальну діяльність у Київському міському нотаріальному окрузі на підставі свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 5324, виданого Мін`юстом 13 вересня 2004 року, та на підставі реєстраційного посвідчення № 747, виданого Головним управлінням юстиції у місті Києві у 2009 році. Позивачка здійснює свою діяльність, у тому числі, як державний реєстратор.

07 червня 2019 року ОСОБА_2 було проведено реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме: 1) відкрито розділ на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку за кадастровим номером :66:108:0002, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, , номер запису про право власності 31927737; право оренди на вказану вище земельну ділянку, орендар ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» орендодавець: Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської рад, номер запису про інше речове право 31928097; право суборенди на вказану вище земельну ділянку, суборендар: ТОВ «Атланта Інвест Девелопмент», орендар: ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій», номер запису про інше речове право 31928478; 2) відкрито розділ на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку за кадастровим номером :66:105:0002, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, , номер запису про право власності 31924714; право оренди на вказану вище земельну ділянку, орендар ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» орендодавець: Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської рад, номер запису про інше речове право 31926082; право суборенди на вказану вище земельну ділянку, суборендар: ТОВ «Атланта Інвест Девелопмент», орендар: ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій», номер запису про інше речове право 31926853.

Державна реєстрація іншого речового права (право суборенди) №31928478, №31926853 за ТОВ «Атланта Інвест Девелопмент» щодо земельних ділянок, проведена на підставі рішень від 10 червня 2019 року №47245117 та №47270353.

19 червня 2019 року у порядку статті 37 Закону № 1952-IV до Мін`юсту надійшла скарга ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» з доповненнями з вимогою скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2019 року №47245117 та №47270353, прийнятих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2

04 липня 2019 року Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації прийнято висновок, яким вирішено задовольнити скаргу ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» від 19 червня 2019 року № 55 з доповненнями до неї від 21 червня 2019 року № 59 та від 04 липня 2019 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2019 року №47245117 та №47270353, прийнятих приватним нотаріусом ОСОБА_2; тимчасово заблокувати доступ приватному нотаріусу ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 6 місяців.

Наказом Мін`юсту від 05 липня 2019 року № 2056/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» відповідно до частини другої, п`ятої статті 26, підпункту «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону № 1952-IV, пункту 12 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1128, скаргу ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» від 19 червня 2019 року №55 задоволено в повному обсязі. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2019 року № 47245117 та № 47270353, прийнятих приватним нотаріусом ОСОБА_2 Тимчасово заблоковано доступ приватному нотаріусу ОСОБА_2 до Державного реєстру прав на нерухоме майно строком на 6 місяців. Виконання пункту 3 цього рішення покладено на Державне підприємство «Національні інформаційні системи», пункту 2 - на Департамент державної реєстрації та нотаріату.

Наказом Мін`юсту від 09 липня 2019 року № 2077/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 05.07.2019 №2056/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» відповідно до статті 37 Закону № 1952-IV, пункту 12 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 внесено зміни до наказу Мін`юсту від 05 липня 2019 року № 2056/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та вирішено викласти пункт 2 у наступній редакції: «Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2019 року № 47245117 та №47270353 прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та скасувати записи про державну реєстрацію іншого речового права №№31928478, №31926853, внесених на підставі цих рішень».

Згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі №640/21299/19, визнано протиправним та скасовано накази Мін`юсту від 05 липня 2019 року №2056/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та від 09 липня 2019 року № 2077/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 05.07.2019 №2056/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

28 серпня 2020 року оприлюднено оголошення про повторний розгляд скарги від 19 червня 2019 року № 55 відносно позивачки.

Повторне призначення до розгляду скарги, яка вже розглядалася та за якою вже Мін`юстом приймалося рішення, яке було скасовано судом, зумовило звернення позивачки до суду з цим позовом, позаяк Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1128, був застосований у редакції спірної Постанови № 288.

Оголошення про оскарження спірного нормативно-правового акта оприлюднено в офіційному виданні «Офіційний вісник України» (N 2, 06 січня 2021).

V. Джерела права й акти їхнього застосування

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України закріплено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Основоположними принципами діяльності Кабінету Міністрів України відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII (далі - Закон № 794-VII) є дотримання верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Згідно зі статтею 117 Конституції України, якій кореспондують приписи статті 49 Закон № 794-VII, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

За визначенням, наведеним у пункті 18 частини першої статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень урегульовані Законом № 1952-IV (тут і далі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації прав визначені статтею 7 Закону № 1952-IV, відповідно до якої Міністерство юстиції України, зокрема, але не виключно: здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом.

Так, приписами статті 37 цього Закону обумовлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги, зокрема, на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір). Загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Скарга на рішення про державну реєстрацію прав розглядається в порядку, визначеному цим Законом, виключно за умови, що вона подана особою, яка може підтвердити факт порушення її прав у результаті прийняття такого рішення.

За результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги; б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу; г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України; є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.

Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

25 грудня 2015 року постановою КМУ № 1128 затверджено Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Порядок № 1128).

За змістом пункту 14 зазначеного Порядку (в редакції постанови КМУ від 24 грудня 2019 року №1150), за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 1128 у тій же редакції, рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту можуть бути оскаржені до суду.

У разі скасування судом рішення Мін`юсту про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні Мін`юст не пізніше наступного робочого дня з дня надходження судового рішення забезпечує:

повторний розгляд скарги у сфері державної реєстрації відповідно до цього Порядку (у разі скасування рішення про відмову в задоволенні скарги у сфері державної реєстрації);

внесення відповідних відомостей до реєстрів відповідно до закону (у разі скасування рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації).

15 квітня 2020 року Урядом прийнято Постанову № 288 (набрала чинності 23 квітня 2020 року), якою внесено зміни до Порядку № 1128.

Зокрема, цією постановою пункт 17 Порядку № 1128 викладено у наступній редакції:

« 17. Рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту можуть бути оскаржені до суду.

У разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує повторний розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку.

У разі скасування судом рішення Мін`юсту про задоволення скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст не пізніше наступного робочого дня з дня надходження судового рішення також забезпечує внесення відповідних відомостей до реєстрів відповідно до закону.».

VІ. Оцінка висновків судів та позиція Верховного Суду

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Касаційні провадження у цій справі відкриті з підстав, визначених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційних скарг КМУ та Мін`юсту, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом судового контролю у цій справі є нормативно-правовий акт - постанова КМУ № 288 у частині, якою внесено зміни у пункт 17 Порядку № 1128.

У вимірі спірних правовідносин і підстав касаційного оскарження Верховний Суд уважає за необхідне насамперед надати оцінку доводам касаційних скарг щодо відсутності порушеного права позивачки у зв`язку із прийняттям Постанови № 288 в оспорюваній частині.

Так, принагідно зазначити, що передумовою для звернення приватного нотаріуса ОСОБА_2 до адміністративного суду з цим позовом слугували конкретні фактичні обставини.

Як зазначалося вище, судами попередніх установлено, що приватний нотаріус ОСОБА_2 здійснює свою діяльність, у тому числі, як державний реєстратор.

У 2019 році приватний нотаріус ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Мін`юсту про визнання протиправними та скасування наказів №2056/5 від 05 липня 2019 року та № 2077/5 від 09 липня 2019 року про внесення змін до наказу №2056/5.

Означений спір був обумовлений тим, що наказом Мін`юсту від 05 липня 2019 року № 2056/5 задоволено скаргу ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» від 19 червня 2019 року № 55 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 червня 2019 року №47245117 та №47270353, прийнятих приватним нотаріусом ОСОБА_2 Тимчасово заблоковано доступ приватному нотаріусу ОСОБА_2 до Державного реєстру прав на нерухоме майно строком на 6 місяців.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року у справі №640/21299/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Однак, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі № 640/21299/19 апеляційну скаргу приватного нотаріуса ОСОБА_2 задоволено повністю. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази Мін`юсту від 05 липня 2019 року № 2056/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та від 09 липня 2019 року № 2077/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 05.07.2019 №2056/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Як слідує зі змісту цієї постанови, Шостий апеляційний адміністративний суд під час її прийняття виходив із того, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що ОСОБА_2 , яка безперечно є зацікавленою особою та про яку зазначено у скарзі ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій», вчасно повідомлялась про час та місце розгляду такої скарги. Крім того, стаття 34-1 Закону № 755-IV не визначає мінімальних та максимальних строків застосування заходу стягнення у вигляді блокування доступу державного реєстратора до Єдиного державного реєстру. Проте, застосування певного виду стягнення повинно відповідати загальним принципам законності, справедливості, індивідуальності, пропорційності. Тому, визначаючи вид стягнення та встановлюючи позивачу строк обмеження у доступі до Єдиного державного реєстру, відповідач повинен був врахувати характер порушення, його систематичність, сукупність з іншими порушеннями, наявність/відсутність негативних наслідків з відображенням цих обставин у спірному наказі про застосування заходу стягнення. Проте, відповідачем в оскаржуваному наказі не зазначено наведених обставин, що свідчить про те, що спірний наказ №2056/5 прийнято ним з порушенням норм чинного законодавства.

У підсумку Шостий апеляційний адміністративний суд, вирішуючи справу № 640/21299/19, дійшов висновку про те, що оскільки Мін`юстом порушено порядок розгляду скарги, то позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів Мін`юсту № 2056/5 від 05 липня 2019 року та №2077/5 від 09 липня 2019 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Зазначена постанова апеляційного суду набрала законної сили 30 червня 2020 року.

28 серпня 2020 року оприлюднено оголошення про повторний розгляд скарги від 19 червня 2019 року № 55 відносно позивачки.

Отже, внесені спірною Постановою № 288 зміни до пункту 17 Порядку № 1128 створили передумови для повторного розгляду Колегією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації скарги ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» від 19 червня 2019 року № 55 відносно реєстраційних дій, вчинених приватним нотаріусом ОСОБА_2, по якій Мін`юстом уже приймались накази № 2056/5 та № 2077/5, які у подальшому були скасовані у судовому порядку.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Із наведеного слідує висновок, що право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Частина перша статті 5 КАС України закріплює право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси., і просити про їх захист, зокрема шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Зважаючи на те, що приватний нотаріус ОСОБА_2 є суб`єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, а Постанова № 288 запровадила зміни до Порядку щодо розгляду скарг у сфері державної реєстрації (зокрема щодо повторного розгляду скарг), які, на думку позивачки, порушують її права та інтереси, Верховний Суд уважає, що остання має право на судовий захист шляхом оскарження у порядку КАС України спірної частини нормативно-правового акту, позаяк Постанова № 288 безпосередньо стосується та зачіпає її права, як державного реєстратора.

На тлі цього принагідно надати оцінку доводам касаційної скарги Мін`юсту щодо застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні положень статті 55 Конституції України без урахування висновків щодо застосування цієї норми права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №9901/348/21, постановах Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 260/319/20 та від 16 липня 2020 року у справі № 826/13664/18 у подібних правовідносинах.

У такому аспекті колегія суддів зауважує, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібності правовідносин», висловленої у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Проаналізувавши судові рішення у справах № 9901/348/21, № 260/319/20, № 826/13664/18, на які посилається у скарзі Мін`юст, та у справі № 640/28969/20, судові рішення у якій є наразі предметом касаційного перегляду, Суд установив, що правовідносини у цих справах не є релевантними, а тому викладені у перелічених справах висновки Верховного Суду не можуть слугувати прикладом правильного застосування норм матеріального права. Більше того, тут йдеться мова щодо правозастосування загальної норми Основного Закону - статті 55, яка закріплює право кожної особи на судовий захист від протиправних дій та рішень суб`єктів владних повноважень і має однозначне тлумачення, однак підлягає застосуванню судом у розрізі конкретних правовідносин.

За таких обставин підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з підстави, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відсутні.

Надалі колегія суддів уважає за необхідне перейти до аналізу Постанови № 288 у частині, що є предметом судового контролю у цій справі, у контексті підтвердження або ж спростування доводів касаційних скарг.

Як зазначалося вище, процедуру розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами, визначає Порядок №1128.

На час первинного розгляду Мін`юстом скарги ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» та прийняття наказів № 2056/5 та № 2077/5 (липень 2019 року), можливість оскарження у суді рішень, дій або бездіяльності суб`єкта розгляду була передбачена пунктом 19 Порядку № 1128, абзац другий якого визначав, що у разі скасування судом рішення Мін`юсту про задоволення скарги або про відмову у задоволенні скарги, у тому числі без розгляду її по суті, Мін`юст не пізніше п`яти робочих днів з дня надходження рішення суду приймає рішення про скасування відповідного власного рішення у формі наказу.

Потім, постановою КМУ від 24 грудня 2019 року № 1150 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1128» Порядок було викладено у новій редакції. Унаслідок цих змін можливість оскарження у суді рішень, дій або бездіяльності суб`єкта розгляду була передбачена пунктом 17 Порядку № 1128, а пункти 18- 19 були виключені.

Так, пункт 17 Порядку № 1128 у редакції постанови КМУ від 24 грудня 2019 року № 1150 встановлював, що у разі скасування судом рішення Мін`юсту про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні Мін`юст не пізніше наступного робочого дня з дня надходження судового рішення забезпечує:

повторний розгляд скарги у сфері державної реєстрації відповідно до цього Порядку (у разі скасування рішення про відмову в задоволенні скарги у сфері державної реєстрації);

внесення відповідних відомостей до реєстрів відповідно до закону (у разі скасування рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації).

Водночас, 15 квітня 2020 року Урядом прийнято Постанову № 288, відповідно до якої пункт 17 Порядку № 1128 викладено у новій редакції:

«У разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує повторний розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку.

У разі скасування судом рішення Мін`юсту про задоволення скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст не пізніше наступного робочого дня з дня надходження судового рішення також забезпечує внесення відповідних відомостей до реєстрів відповідно до закону.».

Відтак, з наведених нормативних положень слідує, що внесеними Постановою № 288 до пункту 17 Порядку № 1128 змінами Уряд надав можливість Мін`юсту повторно розглядати скаргу у сфері державної реєстрації після скасування у судовому порядку рішення про задоволення цієї скарги.

Понад те колегія суддів зауважує, що Порядок № 1128 затверджений КМУ відповідно до частини дев`ятої статті 37 Закону № 1952-IV та частини дев`ятої статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Звертаючись до змісту положень статті 37 Закону № 1952-IV, зміст якої наведено вище у цій постанові, принагідно звернути увагу, що вона не передбачає можливості повторного розгляду скарг у сфері державної реєстрації. Навпаки, частина третя цієї норми чітко встановлює, що загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Із цього можна зробити висновок, що спірними приписами абзацу другого пункту 17 Порядку №1128 у редакції Постанови № 288 Уряд передбачив повноваження Мін`юсту, які не встановлені Законом № 1952-IV та які допускають повторний розгляд скарги у сфері державної реєстрації поза межами строків її розгляду, визначених цим Законом.

Більше того, Постановою № 288 Уряд надав Мін`юсту повноваження повторно переглядати скаргу, за якою ним прийнято рішення, яке скасовано судом.

У такому контексті Верховний Суд наголошує, що принцип «обов`язковості судового рішення» є однією із основних засад адміністративного судочинства.

Відповідно до приписів частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

У Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Ураховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що надавши Постановою №288 Мін`юсту право повторного розгляду скарг у сфері державної реєстрації, за якою ним прийнято рішення, яке скасовано судом, КМУ порушив принцип «обов`язковості судового рішення». Більше того, спірні приписи Постанови № 288 не визначають, яку кількість разів Мін`юст відповідно до Порядку № 1128 може розглядати одну і ту ж скаргу у сфері державної реєстрації.

Приміром у спірних правовідносинах, після ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом рішення у справі № 640/21299/19 про скасування наказів Мін`юсту № 2056/5 та № 2077/5 за результатами скарги ПрАТ «Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій» щодо реєстраційних дій, вчинених приватним нотаріусом ОСОБА_2, Мінюст призначив повторний розгляд скарги, яка по суті стосувалася того ж самого предмета, щодо якого було наявне судове рішення.

Тобто, у даному випадку фактично відбувся перегляд судового рішення, що також призводить до порушення принципу «правової визначеності» (res judicata), оскільки позивачка, довівши у судовому порядку протиправність наказів Мін`юсту № 2056/5 та №2077/5, піддалася повторному оцінюванню цим органом у рамках розгляду тієї ж самої скарги з можливістю повторного прийняття рішення про притягнення її до відповідальності за професійну діяльність.

На тлі цього колегія суддів зазначає, що в Україні діє принцип «non bis in idem», закріплений у статті 61 Конституції України, згідно якого ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У цьому контексті Суд критично оцінює доводи касаційної скарги відповідача про те, що спірні положення пункту 17 Порядку № 1128 у редакції Постанови № 288 викладено Урядом у такий спосіб, що гарантують належний розгляд скарги особи вже з урахуванням викладеного у судовому рішенні висновку, оскільки ані положення Постанови № 288, ані приписи Порядку № 1128 не містять застережень для Мін`юсту враховувати при повторному розгляді скарг висновки судового акту.

Так само є безпідставними аргументи КМУ з приводу того, що пункт 17 Порядку № 1128 у редакції Постанови № 288 не визначає будь-якої можливості повторного притягнення державного реєстратора до відповідальності, а встановлює виключно необхідність забезпечення прав скаржника, оскільки фактично його скарга, після оскарження державним реєстратором наказу Мін`юсту, залишилась без результату її розгляду.

Верховний Суд зауважує, що пункт 17 Порядку № 1128 у редакції Постанови № 288 не передбачає жадних обмежень дискреції повноважень Мінюсту при повторному розгляді скарг у сфері державної реєстрації, зокрема висновками судових актів. При цьому Суд убачає суб`єктивне тлумачення відповідачем норм Порядку № 1128, позаяк не можна вважати не розглянутою скаргу, за результатами якої Мін`юстом прийнято рішення про притягнення державного реєстратора до відповідальності.

Окрім того Суд уважає за необхідне звернути увагу на те, що Указом Президента України від 08 листопада 2019 року № 837/2019 «Про невідкладні заходи з проведення реформ та зміцнення держави», серед іншого, зобов`язано КМУ до 31 грудня 2019 року вжити заходів у сферах правової політики, забезпечення прав і свобод людини і громадянина стосовно розроблення та внесення на розгляд Верховної Ради України законопроекту про внесення змін до деяких законодавчих актів України, в якому передбачити:

- позбавлення Міністерства юстиції України повноважень щодо прийняття рішень про скасування реєстраційних дій у сфері державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- виключно судовий порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації у сферах державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже, ще до прийняття відповідачем Постанови № 288 на Уряд покладався обов`язок вчинити дії щодо нормативного врегулювання повноважень Мін`юсту у сфері державної реєстрації, зокрема, у частині позбавлення його повноважень прийняття рішень про скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень та оскарження рішень, дій або бездіяльності державних реєстраторів виключно у судовому порядку.

Натомість, 15 квітня 2020 року КМУ прийняв оскаржувану Постанову № 288, якою не тільки розширив повноваження Мін`юсту у процедурі розгляду скарг у сфері державної реєстрації, надавши можливість повторного переглядати скарги, за якими вже прийняті рішення, які скасовані судом, а й яка не узгоджується із приписами Закону № 1952-IV і суперечить основним принципам верховенства права - обов`язковості судового рішення, правової та юридичної визначеності.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів уважає обґрунтованою та такою, що ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, позицію судів першої та апеляційної інстанцій щодо протиправності Постанови № 288 у частині викладення у новій редакції абзацу другого пункту 17 Порядку № 1128.

За таких обставин Суд не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з підстави, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Таким чином, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів і вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд резюмує, що рішення судів ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином у задоволенні касаційних скарг необхідно відмовити, а оскаржувані судові акти залишити без змін.

VІІ. Висновки щодо розподілу судових витрат

Ураховуючи результат касаційного розгляду справи, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2022 року у справі № 640/28969/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено та підписано 22 травня 2023 року.

СуддіВ.М. Соколов А.Г. Загороднюк О.В. Калашнікова