Справа № 420/17961/22
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2023-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/17961/22
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Домусчі С. Д., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі Південне управління ДПС), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати відповідача виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 27.07.2021 по 22.11.2022 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначив, що під час звільнення з військової служби у липні 2021 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Остаточний розрахунок з виплати індексації грошового забезпечення в сумі 46327,02 грн. був проведений лише 22.11.2022, на виконання судового рішення від 15.08.2022 у справі №420/648/22.

На думку позивача, оскільки відповідач не виплатив йому при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 27.07.2021 по 22.11.2022, включно, відповідно до Порядку № 100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку, на думку суду, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, суд першої інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за спірний період, вказав про необхідність застосування Порядку №100 та практики Верховного Суду, згідно якої необхідно дотримуватись принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, під час вирішення питання щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, Південне управління ДПС, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Державній прикордонній службі України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Далі, скаржник звертав увагу на тому, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку.

Окрім цього, скаржник зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив службу у Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України.

Наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.06.2021 №146-ос ОСОБА_1 звільнений в запас Збройних сил України з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (по особовому складу) №178-ОС від 27.07.2021 підполковник ОСОБА_1 , старший офіцер відділу озброєння та інженерно-технічного забезпечення по Південному регіональному управлінню, виключений зі списків особового складу управління, знятий з усіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Київського РТЦКтаСП м. Одеса.

У зв`язку із невиплатою індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 до 01.03.2018, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 у справі №420/648/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Південного управління ДПС щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 до 01.03.2018 із застосуванням базового місяця - січень 2008 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити останньому індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, в задоволенні решти вимог - відмовлено.

На виконання судового рішення відповідач виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 46327,02 грн.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2023 року витребувано від Південного управління ДПС довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два місяці роботи перед звільненням, а саме: травень-червень 2021 року.

На виконання ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від Південного управління ДПС надійшла довідка про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , згідно якої розмір грошового забезпечення за останні повні два місяці роботи перед звільненням, а саме: травень-червень 2021 року становить 37188,76 грн.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Державній прикордонній службі України, Кодекс законів про працю України не поширюється, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

Отже, системний аналіз статей 47, 116, 117 дозволяє дійти висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також колегія суддів зауважує, що дії є активною формою поведінки суб`єкта владних повноважень, які виражаються у прийнятті рішень або інших активних формах здійснення наданих повноважень, у зв`язку із чим в подальшому виникає публічно-правовий спір. У свою чергу, бездіяльність є формою пасивної поведінки.

Враховуючи, що ненарахування та невиплата середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні є формою пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні.

Таким чином, непроведення з вини Південного управління ДПС розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Натомість, доводи апеляційної скарги в цій частині, на думку колегії суддів, є безпідставними та суперечать чинному законодавству та сталій практиці Верховного Суду.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, індексація грошового забезпечення, на яку позивач мав право, що підтверджено рішенням суду, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею117 КЗпП України.

Колегія суддів також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №480/3354/19 висловила правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких підстав, колегія суддів вважає наведені доводи скаржника також безпідставними.

Водночас, колегія суддів погоджується із посиланням скаржника на те, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, зміни внесені в статтю 117 КЗпП України.

Так, 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

А відтак, враховуючи, що виплата належних працівникові сум була здійснена 22.11.2022, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини охоплюються періодом дії статті 117 КЗпП України у редакції від 19.07.2022.

Отже з урахуванням змін внесених до статті 117 КЗпП України та моменту звільнення позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений ОСОБА_1 за період з 27.07.2021 по 27.01.2022.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що при вирішенні цього спору суд першої інстанції, дійшовши висновку про порушення права ОСОБА_1 на отримання належної йому суми індексації грошового забезпечення, помилково поклав обов`язок з визначення суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, на відповідача, що не є остаточним вирішенням спірних правовідносин.

Необхідність такого обчислення висловлена усталеною практикою Верховного Суду, яка, зокрема, викладена у постанові від 21.03.2023 у справі 640/11699/21.

Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас варто додати, що запропонований касаційним судом спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий.

Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку.

Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

У цьому зв`язку варто зауважити, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Тож, здійснюючи обрахунок середнього заробітку, що має бути сплачений за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зважає, що ОСОБА_1 звільнений з 27.07.2021.

Остаточний розрахунок з позивачем проведений 22.11.2022.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.

Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як вбачається довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 наданої відповідачем на виконання ухвали суду, сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці роботи, що передує звільненню складає 37188,76 грн.

При цьому, кількість календарних днів за травень та червень 2021 року складає 61 календарний день, а тому середньоденне грошове забезпечення позивача становить 609,65 грн. (37188,76/61 день) за 1 календарний день.

Період затримки виплати сум при звільнені складає 184 календарних днів та обраховується з 28.07.2021 року (перший день після звільнення позивача) по 27.01.2022 року включно.

Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, складає 112175,60 грн.(184*609,65 грн.).

Поряд з цим, колегія суддів відмічає, що здійснюючи обрахунок відповідно до Порядку № 100, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача є істотно більшим, аніж виплачені відповідачем кошти на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 у справі № 420/648/22 в сумі 46327,02 грн., що несвоєчасно виплачені під час звільнення позивача.

Таким чином, враховуючи застосовані Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки виплати такої заборгованості, співмірність ймовірних втрат позивача та інші обставини справи, встановлені судом, колегія суддів вважає, що справедливою та співмірною є сума 46317,30 грн.

З урахуванням вищевикладеного, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги Південного управління ДПС частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для її часткового задоволення.

Відповідно до приписів статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково є неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, застосовуючи приписи статті 117 КЗпП України, не врахував зміни внесені у статтю, не зазначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, а також не навів розрахунок цієї суми.

Таким чином , колегія суддів вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року в частині зобов`язання Південне управління ДПС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 27.07.2021 по 22.11.2022, відповідно до Порядку № 100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 слід скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року скасувати в частині зобов`язання Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 27.07.2021 по 22.11.2022, відповідно до Порядку № 100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.07.2021 по 27.01.2022, включно, у розмірі 46317 (сорок шість тисяч триста сімнадцять грн.) 30 коп.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя С. Д. Домусчі

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 23.05.2023.