Справа № 400/5960/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/5960/22
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Миколаїв, 14 лютого 2023 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Бітова А.І., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову оплачувану відпустку в кількості 11 діб і щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 56 діб;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 11 діб;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2021, 2022 роки у кількості 56 діб.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що він є учасником бойових дій, а відтак має право на додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів. Однак, у 2017, 2018, 2021 та 2022 роках така додаткова відпустка позивачу не надавалась, при звільненні зі служби відповідачем не була компенсована. За вказаного, позивач вважає наявними підстави для зобов`язання відповідача здійснити відповідні виплати компенсації за невикористані за 2017, 2018, 2021 та 2022 роки 56 днів додаткової відпустки. До того ж, відповідачем не було компенсовано невикористану щорічну додаткову відпустку за 2018 рік (11 календарних днів).

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідач проти позову заперечував, вважаючи відсутніми підстави для здійснення відповідних виплати.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову оплачувану відпустку в кількості 11 діб і щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 56 діб.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 11 діб.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Миколаївській області (нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2021, 2022 роки у кількості 56 діб.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ГУ Національної поліції в Миколаївській області подано на зазначене рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги не дослідив у повній мірі спеціальне законодавство, яке не передбачає виплати компенсації поліцейському при звільненні за невикористані дні відпусток за минулі роки, не взяв до уваги відповідну практику Верховного суду згідно якої у розумінні вимог закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №260, виплаті підлягає компенсація за невикористану відпустку саме у році звільненні, а грошова компенсація за невикористані дні відпустки за попередні роки не передбачена і лише встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Також, на думку скаржника, суд першої інстанції залишив поза увагу те, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів на рік надається особам за відповідний календарний рік (має бути використана працівником протягом такого року), тобто якщо працівник не реалізував своє право на таку відпустку в поточному році, за який вона надається, перенесення її на наступний рік не допускається. При цьому, законодавчо визначено, що компенсація виплачується за невикористані дні лише щорічних відпусток та додаткової одного виду - працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю дитинства підгрупи А 1 групи. Відтак, на думку відповідача, додаткова відпустка як учаснику бойових дій не підлягає компенсації в разі, якщо її не було використано, відповідно її не може бути замінено грошовою компенсацією. Отже, рішення суду першої інстанції, яким було позов ОСОБА_1 задоволено є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

30.03.2023р. від позивача у справі до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на хибність тверджень апелянта, ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні скарги та залишити судове рішення без змін мотивуючи тим, що на його думку, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, вірно застосував норми процесуального та матеріального права та дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову.

20.04.2023р. позивачем також надано до суду заяву про долучення доказів щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, позивач з 03.08.1999 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року № 2370 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ України.

Під час проходження служби в органах внутрішніх справ позивачу надано статус учасника бойових дій.

Наказом від 07.11.2015 року № 13о/с позивача прийнято на службу до Національної поліції України.

Наказом ГУНП від 07.11.2022 року № 742о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 08.11.2022 року, з виплатою компенсації за невикористані 37 діб щорічної чергової відпустки та з виплатою премії.

Вважаючи свої права порушеними через не виплату компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 11 календарних днів та додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2021 та 2022рр. у кількості 56 діб, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпусток. Однак, в даних спірних правовідносинах, відповідачем було допущено протиправну бездіяльність на без законних підстав не компенсовано у році звільнення дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2018 рік та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2021 та 2022 роки.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлено державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Положеннями статті 4 Закону № 504/96-ВР закріплено наступні види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).

Згідно зі статтею 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1-4 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8-11 статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Отже, Законом визначено право поліцейських на отримання також додаткових відпусток, зокрема соціальних відпусток та інших видів визначених законодавством про відпустки.

Згідно з абзацом другим пункту 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Враховуючи викладене, колегія суддів оцінює критично доводи апеляційної скарги та зазначає, що в силу приписів вищенаведених законодавчих норм, право особи, яка працює, на відпочинок у формі відпустки регламентовано Конституцією України. При цьому, таку особу не може бути позбавлено вказаного права.

Разом з тим, поліцейським можуть бути надані зокрема щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Законом не виключаються випадки, за яких поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року та надано поліцейським право використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2, 3 статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Отже, з огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII, Порядку № 260, Положення № 114 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, колегія суддів зазначає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Відтак, відповідно до положень частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Тобто, при звільненні, відповідач мав обов`язок виплати позивачу компенсацію за календарні дні невикористаної додаткової відпустки.

Також, як визначено пунктом 12 статті 12 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 6 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Згідно з абзацами 7-8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують і не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7 травня 2020 року в справі № 360/4127/19, від 14 квітня 2021 року в справі № 620/1487/20, від 29 квітня 2021 року в справі № 200/602/20-а, від 31 травня 2021 року в справі № 200/13837/19-а, від 11.11.2021 року в адміністративній справі № 200/1175/20-а.

Таким чином, позивач, як учасник бойових дій, має право на грошову компенсацію за невикористану відпустку як учасник бойових дій, передбачену статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки ГУНП від 22.11.2022 року №2760/14-2022, за період служби в ГУНП позивач мав право на щорічні оплачувані відпустки, які не використав: за 2018 рік на 11 діб додаткової оплачуваної відпустки; за період служби в ГУНП за 2017, 2018, 2021 та 2022 роки додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, яка передбачена ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій, позивачу не надавалась.

Таким чином, загальна кількість діб щорічної оплачуваної відпустки, які не було використано у 2018 році складає 11 діб (додаткової відпустки), загальна кількість днів невикористаної додаткової відпусти як учаснику бойових дій за вказаний позивачем період становить складає 56 діб.

Докази на підтвердження виплати позивачу компенсації чи надання позивачу вищевказаних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій, відсутні.

Вказане свідчить, що відповідач у спірних правовідносинах допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної додаткової відпустки за 2018 рік та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2021 та 2022 роки, про що вірного висновку дійшов суд першої інстанції у своєму рішенні.

Посилання скаржника на правові позиції викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17 та від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18, є безпідставними, оскільки судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19 відступила від правового висновку, сформованого, зокрема, у постановах у справах № 820/5122/17, № 808/2122/18.

Також є необґрунтованими доводи скаржника про те, що позивач оскаржував наказів про звільнення, що є актами індивідуальної дії, оскільки вищевказані накази не є предметом розгляду у цій справі, натомість позивачем оскаржується протиправна бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, зважаючи на вірно встановлену судом першої інстанції протиправну бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах, є також обґрунтованим застосований судом спосіб відновлення порушеного права ОСОБА_1 шляхом зобов`язання здійснити на його користь Головним управлінням НП в миколаївській області відповідні нарахування та виплати.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної додаткової відпустки за 2018 рік та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2021 та 2022 роки, із зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за вищезазначені дні невикористаної додаткової відпустки за період служб и позивачем.

Підсумовуючи усе викладене вище, зважаючи на встановлені спірні обставини справи та наведені приписи чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі 400/5960/22 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Бітов А.І. Градовський Ю.М.