Справа № 160/3892/23
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2023 року Справа № 160/3892/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №160/3892/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 3: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
28.02.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якому позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті до розгляду документів ОСОБА_1 про зарахування до її пільгового (спеціального) стажу періоду роботи з 06.02.2013 по 29.07.2015 в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк», оформлені у вигляді листа від 09.02.2023 № 4335-1571/Щ-01/8-0400/23;
- визнати протиправними та скасувати:
рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24.10.2022 № 71 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.01.2023 № 71 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:

зарахувати до спеціального (пільгового) трудового стажу ОСОБА_1 період роботи в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» за Списком № 1 з 06.02.2013 по 29.07.2015;

зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 період її навчання в Дніпропетровському хіміко-технологічному інституті ім. Ф. Е. Дзержинського з 01.09.1984 по 01.09.1987 (3 роки) та з 01.09.1988 по 30.06.1990 (1 рік 9 місяців 29 днів), разом 4 роки 9 місяців та 29 днів;

- прийняти рішення, яким призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 та з урахуванням ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з дня її звернення з заявою про призначення пенсії - з 18 жовтня 2022 року.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 28.02.2023 року ця справа була розподілена судді Ількову В.В.

Ухвалою суду від 02.03.2023 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.

Ухвалою суду від 02.03.2023 року витребувано у відповідача 1,2 додаткові докази по справі, зокрема:

- пенсійної справи позивача;

- звернення позивача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 18.10.2022 року;

- рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24.10.2022 № 71 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.01.2023 № 71 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- відомості щодо зарахування/незарахування спірного періоду роботи позивача, із зазначенням таких підстав;

- листи/відмови Пенсійного органу та інші докази щодо суті спору.

31.03.2023 року відповідачем 1 до суду було надано відзив на позовну заяву позивача. Долучені витребувані ухвалою суду додаткові докази по справі.

Згідно матеріалів справи, встановлено, що позивач звернувся 18.10.2022 року до Пенсійного органу із заявою та відповідними документами на призначення пенсії за пільговим стажем.

Вказана заява позивача була відпрацьована - Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, та прийнято відповідне рішення від 24.10.2022 року за №71 про відмову позивачеві у призначенні пенсії. Враховуючи наведене, судом на розгляд ставилось питання щодо залучення до участі у справі, у якості співвідповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Ухвалою суду від 06.04.2023 року залучено до участі у справі №160/3892/23 співвідповідача 3 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

07.04.2023 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про зміну предмета позову, в якій позовні вимоги викладено в такій редакції:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті до розгляду документів ОСОБА_1 про зарахування до її пільгового (спеціального) стажу періоду роботи з 06.02.2013 по 29.07.2015 в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк», оформлені у вигляді листа від 09.02.2023 № 4335-1571/Щ-01/8-0400/23;

- визнати протиправними та скасувати:

рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 24.10.2022 № 71 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.01.2023 № 71 про відмову ОСОБА_1 у призначення пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:

зарахувати до спеціального (пільгового) трудового стажу ОСОБА_1 період роботи в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» за Списком № 1 з 06.02.2013 по 29.07.2015;

зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 період її навчання в Дніпропетровському хіміко-технологічному інституті ім. Ф. Е. Дзержинського з 01.09.1984 по 01.09.1987 (3 роки) та з 01.09.1988 по 30.06.1990 (1 рік 9 місяців 29 днів), разом 4 роки 9 місяців та 29 днів;

- прийняти рішення, яким призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 та з урахуванням ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з дня її звернення з заявою про призначення пенсії з 18 жовтня 2022 року;

- стягнути з Відповідачів 1,2,3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Також, представником позивача долучено до справи письмову відповідь на відзив відповідача 2 .

Ухвалою суду від 10.04.2023 року заяву представника ОСОБА_1 про зміну предмета позову у справі №160/3892/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 3: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. Прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову у справі №160/3892/23.

21.04.2023 року відповідачем 3 через підсистему Електронний суд надано відзив на позовну заяву позивача.

У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у цій справі приймається судом 18.05.2023 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач починаючи з 18.10.2022 року неодноразово звернулася до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Проте, Пенсійного органу позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, фактично через недосягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також через відсутність, на думку Пенсійного органу, необхідного у неї пільгового стажу.

Вважаючи відмову/рішення відповідачів такими, що винесені неправомірно, позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 1

Від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні з таких підстав.

Вказують, що на згідно ч. 1 ст. 114 розділу ХІУ-1 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне державне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 року в редакції, що чинна на час звернення Позивача, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

До пільгового стажу не зараховано спірні періоди, оскільки позивачем на момент звернення не надано доказів наявності пільгового стажу роботи.

На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

ІV. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 2

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні з таких підстав.

Вказують, що оскаржувані дії та рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірними, у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу та неможливістю зарахувати до страхового та пільгового стажу період її навчання та спірний період роботи.

Відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах мають особи, які пропрацювали на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників затверджуваним Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу роботи не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

З огляду на вказане відповідач 2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

V. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 3

Від відповідача 3 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні з таких підстав.

Вказують, що відповідно до ст.26 Закону №1058, право на призначення пенсії за віком мають особи, які у період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року досягли віку 60 років та набули не менше, аніж 29 років страхового стажу.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , декілька раз зверталася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

За принципом екстериторіальності заява ОСОБА_1 від 18.10.2022 про призначення пенсії була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

За результатами розгляду тих документів, що були надані до заяви від 18.10.2022 року, визначено, що вік Позивачки на момент звернення - 55 років.

Згідно поданих документів та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж заявниці склав 31 рік 6 місяців 6 днів.

Водночас, наявності будь-якого пільгового стажу за Списком №2 у Позивачки не встановлено, оскільки для його зарахування необхідним є надання пільгової довідки, уточнюючої особливий характер роботи, що повинна відповідати формі, що визначена у додатку №5 Постанови №637, а також вимогам Постанови №637. А у разі ліквідації підприємства, на якому працювала заявниця - необхідним є надання рішення Комісії, що визначена вище.

Відповідач 3, вказує, що будь-яких пільгових довідок чи рішень Комісії з питань підтвердження стажу ОСОБА_1 при її зверненні від 18.10.2022 надано не було.

Відтак, враховуючи наведене вище, на думку Головного управління прийняте правомірне та обґрунтоване рішення №71 від 24.10.2022 року про відмову у призначенні пенсії за віком.

VІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_2 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується моїм паспортом гр. України № НОМЕР_1 у формі ID картки, виданим 01.04.2021 року органом № 1215.

Встановлено, що позивач у період з 24.08.1984 року по 27.06.1990 року навчалась в Дніпропетровському хіміко-технологічному інституті ім. Ф. Е. Дзержинського, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 від 28.06.1990 року.

У період навчання, а саме 10 січня 1987 року позивача уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_4 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 10.01.1987 року.

У період з 01.09.1987 року по 01.09.1988 року позивач перебувала в академічній відпустці по догляду за дитиною, що підтверджується архівною довідкою Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» від 19.01.2023 року № 24-01-1-08.

Період трудової діяльності позивача підтверджуються записами і її трудовій книжці серії НОМЕР_4 від 14.08.1990 року.

05.10.2022 року позивач досягла віку 55-ти років, у зв`язку із чим 18 жовтня 2022 року звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах надавши копію трудової книжки та інші, наявні у неї документи.

За принципом екстериторіальності заява ОСОБА_1 від 18.10.2022 про призначення пенсії була розглянута відповідачем 3, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Згідно, цього рішення, відповідач вказує, що відповідно до поданих документів та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж заявниці склав 31 рік 6 місяців 6 днів. Наявності будь-якого пільгового стажу за Списком №2 у позивача не встановлено, оскільки для його зарахування необхідним є надання пільгової довідки, уточнюючої особливий характер роботи, що повинна відповідати формі, що визначена у додатку №5 Постанови №637, а також вимогам Постанови №637. А у разі ліквідації підприємства, на якому працювала заявниця - необхідним є надання рішення Комісії, що визначена вище.

Відповідач 3, вказує, що будь-яких пільгових довідок чи рішень Комісії з питань підтвердження стажу ОСОБА_1 при її зверненні від 18.10.2022 надано не було.

У подальшому, зібравши необхідні додаткові документи (уточнюючі довідки, тощо) для підтвердження наявності у позивача спеціального (пільгового) стажу позивач повторно подала їх до Пенсійного органу.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.01.2023 року №71 позивачу було також відмовлено у призначення пенсії за віком на пільгових умовах, через відсутність необхідного пільгового стажу, та необхідного віку для звернення із відповідною заявою для призначення такої пенсії.

При цьому Пенсійний орган роз`яснив, що для підтвердження наявності спеціального стажу надаються уточнюючі довідки підприємствами, на яких позивач працювала, пославшись на п. 20 «Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній».

У подальшому, зібравши необхідні додаткові документи (уточнюючі довідки) для підтвердження наявності у позивача спеціального (пільгового) стажу за період з 11.04.2007 року по 04.02.2013 року, позивач в третє подала їх до Пенсійного органу, та згідно рішення комісії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про результати розгляду заяви позивача від 15.12.2022 №1 позивачу було, зокрема:

підтверджено період роботи з 11.04.2007 по 24.05.2012 для зарахування до пільгового (спеціального) стажу за Списком № 2;

підтверджено період роботи з 25.05.2012 по 04.02.2013 для зарахування до пільгового стажу за Списком № 1.

У подальшому, відповідачем 2 Головним управлінням ПФУ у Львівській області рішенням № 71 від 27.12.2022 року, було відмовлено позивачеві у призначенні пільгової пенсії за віком, у зв`язку з тим, що зокрема:

- незараховано до загального трудового стажу період навчання позивача з 01.09.1984 року по 27.06.1990 року згідно наданого диплому, вважаючи, що термін її навчання потребує уточнення, так як перевищує загальновстановлену норму;

- а також, через те, що позивач не набула пенсійного віку, вважаючи, що остання набуде право вийти на пенсію лише з 06.10.2025 року, тобто після досягнення віку 58 років.

Згідно оскаржуваних рішень Пенсійного органу, встановлено, що ними не було зараховано до пільгового стажу роботи позивача, період її роботи в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року, фактично через відсутність уточнюючої довідки.

Згідно матеріалів справи, позивач звернулась до Управління архівної справи Дніпровської міської ради, де їх були надані такі матеріали:

- архівну довідку Управління архівної справи ДМР від 27.09.2022 №Щ-1/0-2/09-22;

- копію особової картки ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» форми П-2 ОСОБА_1 ;

- копію наказу ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» про атестацію робочих місць від 15.01.2013 № 3.

У подальшому, із вказаними документами, 15.01.2023 року позивач знов звернулась до Пенсійного органу із заявою про зарахування до її пільгового стажу періоду її роботи з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» та призначення їй пільгової пенсії.

Однак, відповідачем 2 позивачу було відмовлено у розгляді цих документів з посиланням на таке: у листі відповідача 1 № 4335-1571/Щ-01/8-0400/23 від 09.02.2023 року зазначено зокрема про те, що у наданих документах відсутня інформація про ліквідацію без визначення правонаступника ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк». Додатково повідомлено, що згідно з інформацією, отриманою нами в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» знаходиться лише в стані ліквідації, але ще не ліквідоване без визначення правонаступника.

Отже, з урахуванням наведеного відповідач 2 дійшов до висновку, що для розгляду комісією документів за період роботи позивача з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року відсутні підстави.

Позивач не погоджується із вказаними діями та вказаними рішеннями відповідача 1,2,3 про відмову в призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах та вважає їх такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цією позовною заявою до суду.

Отже, встановлено, що спірним у справі є питання визначення пенсійного віку, обов`язковість додаткового, крім трудової книжки, підтвердження пільгового стажу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

VІІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

За приписами статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.

На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 року (далі Закон №1788-XIІ), у редакції чинній до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, який набув чинності з 01.04.2015 року, віковий ценз для жінок збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII від 03.10.2017 року, текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно із п. 2 ч. 2 якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 53 роки 6 місяців, які народились з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року.

Вказана норма набула чинності з 01.10.2017 року.

Таким чином, з 01.10.2017 року правила призначення пенсій за Списком №2 почали регламентуватись одночасно двома абсолютно ідентичними законами, а саме: пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 року та пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017 року.

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII.

Пунктом першим резолютивної частини Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункт «б» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року.

Пунктом 3 цього рішення вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII, яка була чинна до 01.04.2015 року, в наступній редакції: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

Отже, з 23.01.2020 року в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017 року.

Слід вказати, що відносно позивача правила означених законів містять розбіжність у величині необхідного пенсійного віку, який складає 50 років, за пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, та 55 років за пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV.

Виходячи із засад розумності та справедливості та в силу ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» судом мають враховуватись висновки Конституційного Суду України викладені у рішенні №1-р/2020 від 23.01.2020 року.

У пункті 3.2. Конституційний Суд України наголошує на принципі правової визначеності, як одному із елементів верховенства права, згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми.

У пункті 4.4. Конституційний Суд України визначив, що у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у статті 13, Закону № №1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію.

Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13 зі змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення стажу роботи для виходу на пенсію на пільгових умовах порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 114 Закону №1058-IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам ч. 2 ст. 19, ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.

Суд зазначає, що норми статті 114 Закону України №1058-IV абсолютно ідентичні нормам статті 13 Закону № 1788-XII, зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, які були визнанні неконституційними, як такі, що порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

З огляду на наведену ідентичність цих норм, очевидною є невідповідність положень статті 114 Закону 1058-IV принципу верховенства права, для осіб які працювали із шкідливими умовами праці до підвищення пенсійного віку Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII та статтею 114 Закону №1058.

Згідно зі ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 року в справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 року. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

VІІІ. ОЦІНКА СУДУ

Суд зазначає, що обрані Пенсійним органом у цьому спорі мотиви прийняття оскаржуваного рішення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто на користь позивача.

Так, розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії, Пенсійний орган віддав перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, прийнято не на підставі Конституції та діючого законодавства України, а від так підлягає скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні рішення Пенсійного органу прийняті без повного з`ясування обставин справи та інших документів наданих позивачем.

При прийнятті рішення суд враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у зразковій справі №360/3611/20, висновки якої є обов`язковими для застосування судом у цій справі.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Стосовно відмови Пенсійного органу зарахувати період роботи позивача, до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема період її роботи в Приватному акціонерному товаристві «ІнтерМікро Дельта, Інк» (надалі - ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк»).

Так, згідно матеріалів справи, 06.02.2013 року згідно з наказом № 53-к від 05.02.2013 року позивача було прийнято на роботу до ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» до цеху вулканізації на посаду змінного інженера-технолога гуми, слід зазначити про таке.

29.07.2015 року позивач була звільнена з цього місця роботи за погодженням сторін згідно з наказом № 792-к від 29.07.2015 (записи № 18,20 трудової книжки серії НОМЕР_4 від 14.08.1990).

На підставі наказу ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» № 3 від 15.01.2013 робоче місце позивача було атестоване та їй було встановлено право на пільгову пенсію по Списку № 1, що підтверджується:

записом № 19 трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 від 14.08.1990;

архівною довідкою Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 27.09.2022 № Щ-1/0-2/09-22;

копією особової картки ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» форми П-2 ОСОБА_1 ;

копією наказу ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» про атестацію робочих місць умов праці від 15.01.2013 № 3.

Відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 року №656 Про трудові книжки робітників та службовців встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови Про трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

У подальшому, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (надалі - Інструкція №58).

Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство.

Встановлено, що позивач звернулась до Управління архівної справи Дніпровської міської ради, де їй надані такі документи:

- архівну довідку Управління архівної справи ДМР від 27.09.2022 №Щ-1/0-2/09-22;

копію особової картки ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» форми П-2 ОСОБА_1 ;

копію наказу ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» про атестацію робочих місць від 15.01.2013 року № 3.

Встановлено, що з цими документами позивач 15.01.2023 року повторно звернулась до ПФУ з заявою про зарахування до їй пільгового стажу періоду часу з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» та призначення їй пільгової пенсії, проте їй було знову відмовлено, згідно листа відповідача 1 № 4335-1571/Щ-01/8-0400/23 від 09.02.2023 року.

Між тим, суд не погоджується із такою позицією Пенсійного органу, оскільки позивачем було відображено усі періоди її роботи, та надані підтверджуючі документи, що підтверджують спірний стаж її роботи в шкідливих умовах праці.

Отже, враховуючи наведене вище, слід дійти до висновку, що незарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи позивача Пенсійним органом суду не надано, а тому його безпідставно не взято до уваги при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

За таких обставин, суд вважає, що Пенсійним органом неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні спірного періоду роботи, а тому порушені позивачем права підлягають відновленню судом шляхом зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, з урахуванням періоди її роботи з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року.

Стосовно відмови Пенсійного органу зарахувати час навчання згідно диплому НОМЕР_2 , період з 01.09.1984 року по 27.06.1990 року, суд зазначає таке.

Позивачем подано до Пенсійного органу диплом від 13.07.1988 року НОМЕР_2 .

Період навчання здійснено з 01.09.1984 року по 27.06.1990 року, згідно вказаного диплому.

Встановлено, що у період навчання, а саме 10 січня 1987 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_4 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 10.01.1987 року.

У період з 01.09.1987 року по 01.09.1988 року позивач перебувала в академічній відпустці по догляду за дитиною, що підтверджується архівною довідкою Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» від 19.01.2023 року № 24-01-1-08, про призвело до збільшення терміну навчання позивача.

Згідно із п. 1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей закон набрав чинності з 01.01.2004 року. Відповідно ж до вимог ч. 2, 4 ст. 24 цього Закону страховий стаж за період до набрання ним чинності повинен визначатися за законодавством, що діяло до впровадження Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До впровадження Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» діяв Закон України «Про пенсійне забезпечення», згідно із п.п. д, є ч. 3 ст. 56 якого: крім іншого, до стажу роботи зараховуються: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Отже згідно законодавства, період навчання особи у вищих навчальних закладах до 01.01.2004 року зараховується до стажу роботи

Перебування студента в академічній відпустці не зараховується до стажу роботи з огляду на приписи ч. 3 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту», згідно якої: з добувач вищої освіти має право на перерву у навчанні у зв`язку з обставинами, які унеможливлюють виконання освітньої (наукової) програми (за станом здоров`я, призовом на строкову військову службу у разі втрати права на відстрочку від неї, сімейними обставинами тощо).

Таким особам надається академічна відпустка в установленому порядку.

Частиною 4 статті 46 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що поновлення на навчання осіб, відрахованих з закладів вищої освіти або яким надано академічну відпустку, а також переведення здобувачів вищої освіти здійснюються, як правило, під час канікул.

З наведеного вбачається, що надання студенту академічної відпустки не припиняє його взаємин із відповідним вищим навчальним закладом, а призупиняє їх на певний строк. Тобто, в період академічної відпустки особа не проходить навчання у відповідному навчальному закладі та не отримує стипендію.

Отже, враховуючи наведене вище, слід дійти висновку, що період перебування позивача в академічній відпустці по догляду за дитиною з 01.09.1987 року по 01.09.1988 року, не зараховується як трудовий стаж, але інші періоди навчання, а саме з 01.09.1984 року по 01.09.1987 року та з 01.09.1988 року по 27.06.1990 року підлягають зарахуванню до її загального трудового стажу.

Слід вказати, що долученими матеріалами, позивачем належними документами підтверджено період навчання, а тому відсутні підстави для незарахування періоду навчання позивача.

Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що право особи на призначення пенсії за віком має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.

Суд зазначає, що витребування та перевірка первинних документів є також правом Пенсійного органу. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Відсутність можливості пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Судом проаналізовано надані документи для призначення пенсії та встановлено, що в них чітко визначені періоди роботи та навчання позивача.

Отже, суд робить висновок, що рішення Пенсійних органів про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах позивачу, є протиправними.

Стосовно вимоги про призначення пенсії, суд зазначає таке.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, а також дискреції Пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому рішенні, та зарахованих періодів роботи та навчання позивача.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом, зокрема в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 24.10.2022 року №71 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.01.2023 року №71 про відмову ОСОБА_1 у призначення пенсії за віком на пільгових умовах; в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті до розгляду документів ОСОБА_1 щодо зарахування до її пільгового (спеціального) стажу періоду роботи з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк», оформлені у вигляді листа від 09.02.2023 року № 4335-1571/Щ-01/8-0400/23; в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального (пільгового) трудового стажу ОСОБА_1 період роботи в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» за Списком № 1 з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року; в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 період її навчання в Дніпропетровському хіміко-технологічному інституті ім. Ф. Е. Дзержинського з 01.09.1984 року по 01.09.1987 року та з 01.09.1988 року по 27.06.1990 року та в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.10.2022 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому рішенні, та зарахованих цим судовим рішенням періодів роботи та навчання ОСОБА_1 .

ХІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Дослідивши матеріали справи, слід зазначити, що Пенсійним органом не було доведено належними та допустимими доказами щодо правомірності прийнятого рішення щодо відмову позивачеві у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

За таких обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 3: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо розподілу судових витрат, а саме судового збору.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 268,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1,2, 3 кожного окремо.

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 3: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 24.10.2022 року №71 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.01.2023 року №71 про відмову ОСОБА_1 у призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті до розгляду документів ОСОБА_1 щодо зарахування до її пільгового (спеціального) стажу періоду роботи з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк», оформлені у вигляді листа від 09.02.2023 року № 4335-1571/Щ-01/8-0400/23.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального (пільгового) трудового стажу ОСОБА_1 період роботи в ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» за Списком № 1 з 06.02.2013 року по 29.07.2015 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 період її навчання в Дніпропетровському хіміко-технологічному інституті ім. Ф. Е. Дзержинського з 01.09.1984 року по 01.09.1987 року та з 01.09.1988 року по 27.06.1990 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.10.2022 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому рішенні, та зарахованих цим судовим рішенням періодів роботи та навчання ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 268,40 гривень.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 268,40 гривень.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 268,40 гривень.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул. Митрополита Андрія, 10, ).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ).

Відповідач 3: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (Хмельницьке шосе, 7, Вінниця, Вінницька область, 21028, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 18.05.2023 року.

Суддя В.В. Ільков