Справа № 363/1888/23
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Дьоміна О.П.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Справа № 363/1888/23

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Мєзєнцева Є.І.,

за участю секретаря Горегляд Д.В.,

представника позивача Коржевського Д.Е.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Воробея П.О.,

перекладача Касьяна К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року у справі

за позовом Вишгородського відділу

Центрального міжрегіонального управління

Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

до громадянина Республіки Білорусь

ОСОБА_1

про затримання з метою примусового видворення,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. Вишгородський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - Позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (далі - Відповідач), в якому просив:

- примусово видворити з території України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 );

- затримати громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) з метою його примусового видворення з території України.

2. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 порушив правовий режим перебування на території України, не виконав в установлений строк без поважних причин рішення від 24.03.2022 про його примусове повернення, не належить до осіб, яким надано статус біженця, не є особою, яка потребує додаткового захисту, не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не має фінансового забезпечення, постійного місця проживання або реєстрації, позбавлений батьківських прав на дитину, яка перебуває в Україні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що Відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду про його видворення і що його затримання з метою повернення до країни громадянської належності не суперечитиме п. 1 «f» ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому суд зазначив, що в цьому випадку відсутні передбачені законом підстави для передачі Відповідача на поруки або внесення ним застави, як засобу забезпечення виконання рішення про примусове видворення.

3. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, зазначаючи, що він намагався виконати рішення від 24.03.2022 про його примусове повернення, але не зміг цього зробити внаслідок збройної агресії РФ, оскільки кордони з його країною були закриті, і у зв`язку з відсутністю відповідної візи він не зміг перетнути кордон з іншими країнами.

Разом з тим Апелянт зазначає, що він не ухилявся від співпраці з органами ДМС та надав всі документи, що ідентифікують його особу.

Також Апелянт вказує, що хоча його й було позбавлено батьківських прав на малолітню доньку, це не виключає наявності в нього обов`язку зі сплати аліментів на її утримання, а видворення до Республіки Білорусь, яка не має дипломатичних відносин з Україною унеможливіть стягнення з нього відповідних коштів та позбавить дитину засобів на існування.

Крім того Апелянт зазначає, що з моменту затримання та, зокрема під час судового розгляду цієї справи в суді першої інстанції, він не був забезпечений перекладачем.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2023 та від 28.04.2023 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

5. У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

6. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

7. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 від 06.08.2009, термін дії паспорту до 06.03.2029.

27.04.2015 Відповідач перетнув державний кордон України та в`їхав на територію України через КПП «Хутір-Михайлівський» у зв`язку з пологами його дружини ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача народилась донька ОСОБА_4 , однак, відповідно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян за номером 4 ОСОБА_1 на підставі рішення суду за №133/1417/18 від 04.10.2018 року, постановленого Козятинським міськрайонним судом Вінницької області позбавлений батьківських прав.

Із дружиною ОСОБА_3 . Відповідач розлучився, у подальшому у 2017 році вона померла.

До уповноважених органів держави України для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Відповідач станом на час розгляду цієї справи в суді першої інстанції не звертався.

Законного джерела існування, власності та сімейних зв`язків на території України Відповідач не має.

24.03.2022 у відношенні ОСОБА_1 заступником начальника Городенківського відділу УДМС в Івано-Франківській області Мішталь С.М. складено протокол № 000777, в якому зафіксовано, що Відповідача було виявлено в АДРЕСА_1 і встановлено, що він ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, оскільки з 2015 року перебуває на території України нелегально, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП.

У цей же день, 24.03.2022 заступником начальника Городенківського відділу Управління ДМС України в Івано-Франківській області Мішталь С.М. на підставі вказаного протоколу винесено постанову серії ПН МІФ за № 000775 про накладання на Відповідача адміністративного стягнення, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення ч.ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і п. 2 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 2 500,00 грн.

Також 24.03.2022 заступником начальника Городенківського відділу Управління ДМС України в Івано-Франківській області Мішталь С.М. прийнято рішенням про примусове повернення Відповідача до країни походження або третьої країни, яким примусово повернуто ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та зобов`язано його покинути територію України у термін до 31.03.2022.

Вказане рішення Відповідачем у встановлений в ньому строк не виконано.

06.04.2023 у відношенні Відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКО № 001986, в якому встановлено, що він проживає без документів на право проживання в Україні, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП.

06.04.2023 начальником Вишгородського ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Федоренком С.В. на підставі вказаного протоколу винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МКО № 001987, відповідно до якої Відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення п. 2 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 5100,00 грн.

Крім того 06.04.2023 у відношенні ОСОБА_1 головним спеціалістом Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Литвиненко Т.А. складено протокол серії МКО №000258, в якому зафіксовано, що Відповідача затримано у зв`язку із вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, для вирішення питання про поміщення до ПТПІ, припинення адміністративного правопорушення.

8. У зв`язку з викладеними обставинами та через наявність реальних підстав вважати, що Відповідач ухилятиметься від його примусового видворення з України, Позивач звернувся до суду з цим позовом.

9. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 (далі - Конвенція), Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пунктах 7, 14, 15 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Статтею 289 КАС України передбачено, що підставами для застосування судом за позовом відповідного компетентного органу такого заходу як затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України може бути наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Статтею 31 Закону №3773-VI наведений вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Висновки суду апеляційної інстанції.

10. Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що правовою підставою для видворення іноземця є одночасна сукупність наступних умов: 1) прийняття відповідним компетентним органом рішення про примусове повернення; 2) невиконання іноземцем такого рішення у встановлений ним строк або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від його виконання.

11. У свою чергу, умовою для застосування судом за позовом відповідного компетентного органу такого заходу як затримання іноземця з метою забезпечення його видворення є наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та/або перешкоджатиме проведенню процедури його видворення.

12. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 нелегально перебуває на території України з 27.04.2015, але за весь цей час, зокрема навіть після прийняття відносно нього вищевказаного рішення про його примусове повернення, ним не було вжито жодних заходів для легалізації свого проживання в Україні.

13. Разом з тим судова колегія зазначає, що Відповідач рішення від 24.03.2022 про його примусове повернення до країни походження або третьої країни ані у встановлений в ньому строк (до 31.03.2022), ані станом на час розгляду цієї справи не виконав.

Водночас таке рішення у порядку, визначеному законодавством, протиправним не визнавалося, скасовано не було та є чинним.

Доводи Апелянта про те, що під час прийняття вказаного рішення про його примусове повернення, а також під час всієї процедури його переслідування та впродовж судового розгляду справи в суді першої інстанції йому не було забезпечено перекладача, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до розписки, написаної Відповідачем власноруч, він розуміє українську мову, послуг перекладача або юридичної допомоги не потребує /т.1 а.с.25/. Крім того у протоколах та постановах, складених відносно Відповідача, він також посвідчив власним підписом, що володіє українською мовою та послуг перекладача не потребує /т. 1 а.с. 7-9, 19-20/.

Разом з тим судова колегія зазначає, що постанови про притягнення Відповідача до адміністративної відповідальності та/або рішення про його примусове повернення не є предметом судового оскарження в цій справі та не входять до предмета спору, тому не підлягають перевірці судом у межах цього апеляційного провадження.

Відповідно до частини п`ятої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

14. Доводи Апелянта про те, що він намагався виконати рішення про його примусове повернення, але не зміг цього зробити внаслідок збройної агресії РФ, оскільки кордони з його країною були закриті, і у зв`язку з відсутністю відповідної візи він не зміг перетнути кордон з іншими країнами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки Апелянтом не надано жодних доказів, які б підтверджували, що впродовж більше ніж року (з дня винесення рішення про його примусове повернення - 24.03.2022 до дати його наступного затримання - 06.04.2023) він реально намагався виїхати з території України та/або отримати візу на в`їзд до будь-якої іншої країни.

15. Твердження Апелянта про те, що він не ухилявся від співпраці з органами ДМС та надав всі документи, що ідентифікують його особу, не спростовують факту невиконання ним рішення органу ДМС про його примусове повернення.

16. Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для примусового видворення Відповідача з території України.

17. Разом з тим, встановлені вище обставини щодо періоду нелегального перебування Відповідача на території України, ухилення ним від виконання рішення про його примусове повернення, відсутності в нього постійного місця проживання або реєстрації, родинних зав`язків та фінансового забезпечення, вказують у своїй сукупності на наявність достатніх обґрунтованих підстав вважати, що Відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, що зумовлює необхідність застосування до нього такого заходу як затримання з метою забезпечення його видворення.

18. Приходячи до таких висновків, судова колегія також враховує й те, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 не належить до осіб, яким надано статус біженця, не є особою, яка потребує додаткового захисту, не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з тим Апелянтом не наведено, а судом не встановлено жодних підстав, прямо передбачених законом, для передачі Відповідача на поруки або внесення ним застави, як засобу забезпечення виконання рішення про примусове видворення.

18. Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.

19. Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

20. Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

21. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

22. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року - без змін.

23. Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 17 травня 2023 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

Є.І. Мєзєнцев