Справа № 280/12301/21
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 280/12301/21

адміністративне провадження № К/990/15684/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №280/12301/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури, у якому просила:

- визнати протиправним і скасувати рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за №335 від 13 вересня 2021 року про неуспішне проходження прокурором Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту) у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора або уповноважену кадрову комісію з атестації прокурорів місцевих прокуратур, створену на підставі наказу Генерального прокурора, призначити у розумні строки нову дату складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички для ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним і скасувати наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №1457к від 22 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області з 22 жовтня 2021 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області або на посаді із рівнозначними умовами, функціями та повноваженнями в органах Запорізької обласної прокуратури з 23 жовтня 2021 року;

- стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 23 жовтня 2021 року і до моменту фактичного поновлення на роботі;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 23 жовтня 2021 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №335 від 13 вересня 2021 року про неуспішне проходження атестації прокурором Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 ;

- визнано протиправним і скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №1457к від 22 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури з 22 жовтня 2021 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області та в органах прокуратури з 23 жовтня 2021 року;

- стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2021 року до 21 лютого 2022 року включно в сумі: 29125 (двадцять дев`ять тисяч сто двадцять п`ять) грн 53 коп з відрахуванням податків та зборів;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2023 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року скасовано і прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 08 березня та 26 квітня 2023 року касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №280/12301/21були повернуті особі, яка її подала.

01 травня 2023 року до Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №280/12301/21.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржниця посилається на пункти 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи наявність підстави на касаційне оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржниця зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано положення пункту 6 розділу ІІІ Порядку № 221 без урахування приписів пункту 7 Розділу І та пункту 2 Розділу V Порядку № 221 та судом не враховано висновків щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03.06.2021 у справі №640/9398/20 та від 24.06.2021 у справі № 280/5009/20. Також скаржниця зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення пункту 1 Розділу І Порядку № 221 та положення абзацу 3 пункту 12 Порядку № 233 (щодо вмотивованості рішення кадрової комісії), без урахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 02.12.2021 у справі № 640/25187/19.

Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Отже, з наведеного випливає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. Обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Судом установлено, що скаржниця у касаційній скарзі наводить лише загальне обґрунтування подібності правовідносин, що були предметом розгляду у справах №640/9398/20, № 280/5009/20, №120/3458/20-а, № 640/25187/19 із цією справою.

Крім того, у касаційній скарзі заявниця указує, що у постанові від 03 червня 2021 року у справі №640/9398/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що: «Якщо у процесі проходження прокурорами атестації на етапі складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки мали місце технічні проблеми, то такий іспит є таким, що не відбувся з причин незалежних від членів комісії та особи, яка його складала. За таких обставин, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора, якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних причин або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора». Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена також у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 280/5009/20.

Водночас судами попередніх інстанцій установлено, що Протоколом №3 від 19.08.2021 засідання П`ятнадцятої кадрової комісії вирішено не включати позивачку до графіку складання іспиту на загальні здібності і навички, оскільки позивачка завершила тестування і від неї не надходило скарг, актів про дострокове завершення тестування не складено, а сам факт звернення прокурора із заявою про незадовільний стан здоров`я та технічні збої програмного забезпечення після неуспішного проходження нею тестування не є доказом їх наявності.

У справі №640/9398/20 судами було встановлено, що окрім заяви позивача надійшло ще 82 заяви щодо оскарження результатів тестування від прокурорів, які не пройшли другий етап 04 березня 2020 року, а у справі № 280/5009/20 - що матеріали справи містять декілька результатів анонімного тестування (ті, що були подані позивачем, і ті, що були подані відповідачем), у тому числі і результатами тестування з логіном позивача.

У справі № 640/25187/19 Верховним Судом надавалась правова оцінка рішенню кадрової комісії щодо проходження прокурором етапу співбесіди.

Отже, посилаючись на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, заявником не обґрунтовано подібності правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржниця зазначає, що наявні підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №600/6322/21-а та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд зазначає, що у разі оскарження рішень судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник в касаційній скарзі повинен навести обґрунтовані та переконливі аргументи, які слугували б підставою для висновків про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Необхідно зауважити, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

Необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду, має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані скаржником при посиланні на пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України.

Однак скаржницею не зазначено належного правового обґрунтування необхідності відступлення від правового висновку, застосованого до спірних правовідносин, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржницею не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання скаржниці на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 6 розділу ІІ Закону №113-ІХ, з огляду на визнання цієї норми неконституційною Рішенням Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року у справі №1-р(ІІ)/2023, Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявниці, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Отже, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) обґрунтування у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; 3) як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Проте, всупереч зазначених вимог, заявником не указано у чому полягає неправильне застосування конкретної норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 травня 2023 року у справі №640/1818/20: "За змістом рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 1 березня 2023 року. Тобто положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття спірного наказу були чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку № 221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні".

З аналогічних підстав Суд критично оцінює посилання скаржниці на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, статті 40 КЗпП України та пункту 17 Порядку звільнення прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 грудня 2020 року №589 щодо дати звільнення прокурора, який не пройшов атестацію, але на момент винесення наказу про звільнення знаходився на лікарняному. Заявницею не обґрунтовано підстав необхідності формування Верховним Судом висновку щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також у чому полягає неправильне застосування судом апеляційної інстанції цих норм права, що потребує висновку Верховного Суду.

Отже, зміст касаційної скарги зводиться до викладу фактичних обставин справи із посиланням на нормативно-правові акти, однак без належного обґрунтування підпункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Судом установлено, що ця касаційна скарга подається заявницею з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої та пунктом 3 частини 3 статті 353 КАС України, оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог, не дослідивши зібрані у справі докази та безпідставно розглянувши справу без участі позивача та його представника.

Суд звертає увагу на те, що у випадку посилання скаржниці на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.

Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону вбачається, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Отже, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

Водночас Судом установлено, що зміст касаційної скарги зводиться до викладу фактичних обставин справи із посиланням на нормативно-правові акти, однак без належного обґрунтування підпунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, що унеможливлює перевірку умов визначених пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України та відповідно пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання заявниці на пункт 3 частини третьої статті 353 КАС України, то Суд зазначає, що відповідно до приписів наведеної норми підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржниця у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Отже, з аналізу наведеної норми убачається, що обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд є наявність двох умов:

1) учасник справи не був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання;

2) розгляд справи за відсутності належно повідомленого учасника справи про дату, час і місце судового засідання унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Водночас, як вбачається зі змісту касаційної скарги, позивачка (її представник) була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, оскільки надіслала до суду клопотання про відкладення цього судового засідання. При цьому, останньою у касаційній скарзі не конкретизовано, які фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи не були установлені судом апеляційної інстанції.

Суд зауважує, що відповідно до частини третьої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на зазначене, Суд визнає необґрунтованими доводи скаржниці, викладені в обґрунтування підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Решта доводів касаційної скарги щодо наявності підстав касаційного оскарження наведено без взаємозв`язку із підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині четвертій статті 328 КАС України.

Таким чином, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржницею не викладено передбачених статтею 328 КАС України підстав, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

За таких обставин клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341, 353 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №280/12301/21 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська