Справа № 380/6458/20
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/6458/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

представника позивача Стеця Р.Я.,

представника відповідача Івасечко Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Хороз Україна до Львівської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови, -

встановив:

у серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю Хороз Україна (далі позивач) звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Галицької митниці Держмитслужби (далі відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2020/210012/20 від 14.07.2020;

- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209140/2020/00330.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 позов Товариства з обмеженою відповідальністю Хороз Україна задоволено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 апеляційну скаргу Галицької митниці Державної митної служби задоволено, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі № 380/6458/20 скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Хороз Україна відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.07.2021 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Хороз Україна задоволено частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.

Вказана справа надійшла до Львівського окружного адміністративного суду 28.08.2021.

За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, таку справу передано для розгляду судді Львівського окружного адміністративного суду Сасевичу О.М.

Ухвалою від 06.09.2021 суддя Сасевич О.М. прийняв справу до провадження.

16.01.2023 керівником апарату Львівського окружного адміністративного суду прийнято Розпорядження № 13/р про призначення повторного автоматизованого розподілу справи №380/6458/20. В обґрунтування призначення проведення повторного автоматизованого розподілу справи зазначено: у зв`язку із обранням ОСОБА_1 членом Вищої ради правосуддя на ХІХ позачерговому з`їзді суддів України та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України 26.11.2010 №30 (із змінами та доповненнями).

Після повторного автоматизованого розподілу справи, для розгляду справи №380/6458/20 визначено суддю Мричко Н.І.

Ухвалою від 17.01.2023 суддя прийняла до провадження справу № 380/6458/20.

Ухвалою від 13.02.2023 суд допустив заміну первісного відповідача у справі Галицьку митницю Держмитслужби її правонаступником Львівською митницею як відокремленим підрозділом Держмитслужби.

Ухвалою від 13.02.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що той факт, що продавець і покупець пов`язані між собою особи, сам по собі не може бути підставою для розгляду вартості товарів як неприйнятної. У таких випадках необхідно розглянути обставини продажу та прийняти вартість операції за умови, що взаємовідносини покупця і продавця не вплинули на ціну оцінюваних товарів. Позивач надав для митного оформлення договір про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні укладеним із ТзОВ ТАНТУМ ЛОГІСТИК в якому вказано, що конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявках, які є невід`ємною частиною договору, де і вказується докладна адреса місця завантаження і відправлення вантажу, докладна адреса місця розвантаження і призначення вантажу. Позивач зазначив про те, що наявність однакового прізвища різних осіб, про що відповідач долучив до матеріалів справи копії паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які про це свідчать, не є підставою згідно вимог статті 53 Митного кодексу України та статті 15 Угоди про застосування статті VII ГАТТ для визначення пов`язаності осіб.

Заявлена позивачем митна вартість товару базувалась на документально підтверджених відомостях, що піддавались обчисленню, тобто була заявлена за першим методом визначення митної вартості - за ціною зовнішньоекономічного договору. Оскаржене рішення не відповідає вимогам Митного кодексу України, оскільки не містить наявної в митного органу інформації (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товару), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом, та у ньому відсутнє належне обґрунтування числового значення митної вартості товару, скоригованої відповідачем, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Відповідач не виконав обов`язку щодо наведення у рішенні про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що за результатами вивчення поданих позивачем документів встановлено, що вони містять суттєві розбіжності: основний документ, що визначає фактурну вартість товару - інвойс, неможливо прочитати; відсутній договір про перевезення, за яким можна було б встановити характер договірних відносин щодо перевезення товару та порядок визначення розміру оплати за таке перевезення; контрагенти є пов`язаними особами, а їх залежність вплинула на ціну товару. Зазначає, що додатково надані документи не містили належної інформації, що пояснювала б виявлені розбіжності та доводила відсутність впливу взаємозалежності на ціну товару.

Відповідач зазначає, що за результатами розгляду всіх наданих документів посадові особи відповідача дійшли висновку, що митна вартість імпортованих товарів не може бути визнана за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, у зв`язку з неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 Митного кодексу України.

Крім цього вказує, що у графі 9а декларації митної вартості від 13.07.2020 №UA209140/2020/061673 декларантом вказано, що продавець та покупець є пов`язаними особами у розумінні статті 15 Угоди про застосування статті VII ГАТТ. Разом з тим, митницею виявлено, що подібні товари, митне оформлення яких вже завершено, імпортувалися на митну територію України від непов`язаних осіб за вищою вартістю (див. додатки). Це вказує на можливий вплив пов`язаності покупця та продавця на ціну товару. З огляду на наведені обставини відповідач вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та картки відмови.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

04.02.2016 між ТзОВ Хороз Україна та HOROZK ELEKTRIK VE ELEKTRONIK TICARET KOLLEKTIF SIRKETI HUSEYIN KACMAZ VE ORTAGI (продавець) (надалі також - HOROZK) укладено договір поставки № 1, за умовами якого сторони домовились про продаж товарів в асортименті, кількості за цінами, вказаними в рахунках-фактурах (інвойсах), які є невід`ємною частиною договору.

Доставка товару здійснювалася експедитором згідно з договором №06/03/17-1 про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні від 06.03.2017, укладеного між ТзОВ Хороз Україна та ТзОВ ТАНТУМ ЛОГІСТИК.

ТзОВ Хороз Україна на виконання вимог Митного кодексу України та з метою митного оформлення придбаного товару за вказаним договором подало до Галицької митниці Держмитслужби митну декларацію №UA209140.2020.061673 від 13.07.2020.

До митної декларації позивач додав документи на підтвердження митної вартості товару, а саме: рахунок-фактуру (інвойс) (Commercial invoice) EAR 233 від 08.07.2020, міжнародну товарно-транспортну накладну №875912 від 09.07.2020, пакувальний лист б/н від 08.07.2020, сертифікат про походження товару (Certificate of origin) S 0614440 від 09.07.2020, рахунок на оплату №123 від 13.07.2020 за надання транспортно-експедиційних послуг; документ, що підтверджує вартість перевезення товару №67 від 13.07.2020, висновок про вартісні характеристики товару, виготовлений спеціалізованою експертною організацією №19-09/507 від 29.05.2020, договір поставки №1 від 04.02.2016, додаткову угоду №6 від 15.10.2019 до Договору поставки №1 від 04.02.2016, додаткову угоду №7 від 15.10.2019 до Договору поставки №1 від 04.02.2016, договір №06/03/17-1 про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні від 06.03.2017, пропозицію укласти договір (оферта) № 136 від 25.05.2020, інформацію про позитивні результати державних видів контролю при застосуванні Порядку інформаційного обміну між органами доходів і зборів, іншими держорганами №5668110 від 11.07.2020, копію митної декларації країни відправлення № 18992 від 09.07.2020.

Під час митного оформлення декларантом заявлено митну вартість за основним методом (ціна договору).

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товару Галицькою митницею Держмитслужби встановлено розбіжності та направлено декларанту письмову вимогу про необхідність надання додаткових документів.

Декларантом на вимогу митного органу надіслано електронні документи, а саме: МД №UA209120/2019/0194430, МД №UA209120/2020/006182, висновок Львівської торгово-промислової палати від 29.05.2020 №19-09/507 та витяги з мережі Інтернет з пропозиціями китайських підприємств щодо продажу електричних кабелів для комп`ютерних мереж.

За результатами аналізу поданих документів відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів від 14.07.2020 №UA20900/2020/210012/2.

Як зазначено у цьому рішенні, при вивченні поданих до митного оформлення документів була встановлена інформація, що призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості: в договорі на перевезення від 04.02.2016 №1 з додатковою угодою №6 від 15.10.2019 зазначено, що поставка товару здійснюється на умовах EXW-м.Стамбул, а в ВМД UA209140.2020.061673 від 13.07.2020 вказано умови поставки FCA - м.Стамбул (не включено всі складові до митної вартості).

За змістом рішення, до митного оформлення надано документи неналежної якості, а саме пакувальний лист, рахунок-фактура, висновок Львівської торгово-промислової палати №19-05/507 від 08.07.2020 не стосується товару, оскільки артикули, по яких робився висновок, відсутні в електронному інвойсі. Запис у графі 4 CMR з вказанням лише країни не може бути вказівкою переревізнику про місце доставки вантажу та суперечить вимогам статті 9 Закону України від 01.07.2004 №1955-1V Про транспортно-експедиторську діяльність.

Також Галицькою митницею Держмитслужби в рішенні зазначено, що відповідно до відомостей, внесених до єдиного державного реєстру, Хасан Качмаз є співзасновником ТзОВ Хороз Україна, а його внесок до статутного фонду склав 100800 грн. У договорі поставки №1 від 04.02.2016 від імені продавця Teb Elektrik ve Ticaret limited Sirketi виступав директор Хасан Качмаз. Тобто та ж особа є працівником (директором) фірми продавця.

Таким чином, на підставі цього відповідач зазначив, що відповідно до вимог статті 15 Угоди про застосування статті VII ГАТТ, покупець і продавець є пов`язаними особами.

З огляду на це, Галицька митниця Держмитслужби діцшла висновку про наявність обґрунтованих підстав вважати, що така взаємозалежність вплинула на ціну оцінюваних товарів, оскільки наявна інформація, що продаж подібних товарів між непов`язаними суб`єктами здійснюється за вищою митною вартістю.

На виконання вимог частин третьої та четвертої статті 53 Митного кодексу України митний орган просив надати додаткові документи для підтвердження митної вартості, які зазначені у графі 33 рішення про коригування митної вартості.

Однак позивач відповідних документів не надав.

Зважаючи на викладене, у зв`язку з неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій-четвертій статті 53 МК України, Галицька митниця Держмитслужби не визнала заявлену митну вартість.

Також у рішенні зазначено про проведення консультацій з декларантом та про неможливість застосувати наступні методи визначення митної вартості, а саме: методу 2а (стаття 59 Митного кодексу України) та методу 2б (стаття 60 Митного кодексу України) з причини відсутності в органу доходів і зборів та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (стаття 62 Митного кодексу України) та методу 2г (стаття 63 Митного кодексу України) з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в органу доходів і зборів.

Джерелом інформації для коригування митної вартості, як зазначено у рішенні, слугували МД №UA500080/2020/9254 від 16.05.2020, №UA100390/2020/752360 від 06.05.2020, №UA500080/2020/10743 від 12.06.2020, №UA500080/2020/10743 від 12.06.2020, РВ UA500070/2020/000066/1 від 30.05.2020.

Рішенням про коригування митної вартості товарів №UA20900/2020/210012/2 від 14.07.2020, відповідач скоригував митну вартість товарів у сторону збільшення, згідно з якою позивачем у порядку статті 55 Митного кодексу України здійснено доплату ПДВ в сумі 15158,04 грн та ввізного мита в сумі 2856,28 грн.

На підставі вказаного рішення про коригування митної вартості товарів видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209140/2020/00330, якою повідомлено про відмову у митному оформленні (випуску) товарів з таких причин: Неможливість завершення митного оформлення у зв`язку з невірно заповненими графами 12, 45, 43, 44 МД, відповідно до рішення про коригування митної вартості від 14 липня 2020 року №UA20900/2020/210012/2..

Вважаючи рішення про коригування митної вартості товарів та картку відмови в прийнятті митної декларації протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (далі МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із частиною другою статті 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 вказаного Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII вказаного Кодексу та вказаною главою.

Відповідно до частини другої статті 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

За правилами частини першої статті 53 МК України у випадках, передбачених вказаним Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначається частиною другою статті 53 МК України, а саме: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 вказаного Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до вимог частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій вказаної статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи: 1)договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісній характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частина шоста статті 53 МК України).

Згідно з положеннями статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу (частини перша третя цієї статті).

Частиною другою статті 58 МК України встановлено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить, що обов`язок довести задекларовану митну вартість товару лежить на декларанті. Декларант при митному оформленні імпортованого товару зобов`язаний надати документи за переліком, визначеним частиною другою статті 53 МК України. Контролюючий орган вправі витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення митної вартості товару. Такі сумніви можуть бути зумовлені, зокрема неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, невідповідністю характеристик товару, зазначених у поданих документах, результату митного огляду цього товару, порівнянням заявленої митної вартості з митною вартістю ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено.

Разом з тим, повноваження контролюючого органу витребувати додаткові документи стосується тільки тих документів, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всіх, передбачених статтею 53 МК України, документів. Ненадання декларантом витребуваних контролюючим органом документів може бути підставою для коригування митної вартості у випадку, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують об`єктивних сумнів щодо достовірності наданої декларантом інформації.

У процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. Умови, на яких повинна здійснитися оплата за товар, якщо вони безпосередньо не впливають на ціну товару, останньої не стосуються. У зв`язку з цим розбіжності щодо умов оплати товару у документах, доданих до митної декларації на підтвердження митної вартості не є тими розбіжностями (суперечностями), які є підставою для витребування контролюючим органом додаткових документів, якщо інші документи в сукупності не викликають сумнів в достовірності задекларованої митної вартості. Зокрема, це може мати місце у випадку, коли декларант надав документи, які підтверджують всі складові митної вартості, сплату визначеної згідно з умовами зовнішньоекономічного контракту ціни за товар та послуг з транспортування, страхування тощо, вартість яких відповідно до чинного законодавства включена до митної вартості.

Варто зазначити й те, що фактично можливість подання відповідного документа декларантом на підтвердження митної вартості товарів, що ввозяться на митну територію України, на підставі частини третьої статті 53 МК України залежить від розбіжностей, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявності ознаки підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, в документах, передбачених частино другою статті 53 МК України. Обсяг зауважень щодо поданих документів викладається митним органом саме за результатами аналізу таких документів та даних, поряд із цим саме митний орган визначає обсяг документів, необхідних для усунення розбіжностей та неточностей.

Як видно з матеріалів справи, підставою для коригування заявленої декларантом позивача митної вартості було, серед іншого, розбіжність умов поставки між договором та вантажною митною декларацією, а також неналежна якість інвойса та пакувального листа.

На виконання вказівок Верховного Суду щодо перевірки чи відповідач повідомляв позивача про конкретні факти виявлених у документах розбіжностей, що вплинули на митну вартість товару та чи міг позивач з урахуванням наданого запиту усунути недоліки (розбіжності) документів, суд зазначає таке.

Суд встановив, що відповідач, керуючись правом витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості, надіслав декларанту позивача повідомлення про надання наступних додаткових документів для підтвердження митної вартості:

1) каталоги, прейскуранти, прайс-листи виробника товару;

2) транспортні (перевізні) документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів (договір на перевезення вантажу;

3) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

4) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

5) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України;

6) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам;

7) розрахунок ціни (калькуляцію);

8) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

9) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

10) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини;

11) переклади документів.

Зі змісту наданого повідомлення видно, що відповідач не повідомив позивача про виявлені факти розбіжностей, а саме щодо умов поставки між договором та вантажною митною декларацією, а також неналежної якості інвойса та пакувального листа. Більше того, у цьому повідомленні не зазначено яким чином витребовувані документи можуть підтвердити виявлені розбіжності та неналежну якість поданих документів.

У зв`язку з цим, суд вважає, що позивач, з урахуванням змісту наданого митним органом повідомлення, не зміг усунути недоліки (розбіжності) документів, адже про такі не було вказано, що свідчить про неналежне виконання митним органом вимог Митного кодексу щодо витребування додаткових документів.

На виконання вказівок Верховного Суду щодо оцінки електронних доказів (інвойсу та пакувального листа) за правилами, визначеним КАС України, на предмет: наявності: (1) розбіжностей, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, (2) ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, суд зазначає таке.

Суд встановив, що митна декларація подана декларантом позивача в електронному порядку.

За змістом частини другої статті 257 МК України електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках, а також електронних (сканованих) копій паперових документів, засвідчених електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи.

Суд звертає увагу на те, що за змістом частин першої та другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України Про електронні довірчі послуги. Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

З приводу якості інвойса та пакувального листа, які подані до митного оформлення декларантом позивача, то суд дослідив доданий представником відповідача до клопотання про долучення доказів від 13.10.2021 електронний документ, записаний на оптичний диск, в якому містяться фотографії документів, які надавалися для підтвердження заявленої митної вартості.

За результатами дослідження цього електронного документа суд встановив, що як інвойс, так і пакувальний лист є належної якості і дають можливість встановити відомості, які у них містяться. Такі документи містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Таким чином, суд критично оцінює посилання в оскарженому рішення на неналежну якість поданих до митного оформлення інвойса та пакувального листа.

Щодо розбіжностей, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, то в оскарженому рішенні відповідач вказав, що в договорі на перевезення від 04.02.2016 №1 з додатковою угодою №6 від 15.10.2019 зазначено, що поставка товару здійснюється на умовах EXW - м.Стамбул, а у ВМД UA209140.2020.061673 від 13.07.2020 містяться умови поставки FCA - м.Стамбул (не включено всі складові до митної вартості).

Оцінюючи заперечення позивача в цій частині, суд встановив, що 15.10.2019 між ТзОВ Хороз Україна та HOROZK ELEKTRIK VE ELEKTRONIK TICARET KOLLEKTIF SIRKETI HUSEYIN KACMAZ VE ORTAGI укладено додаткову угоду №7 до договору поставки від 04.02.2016 №1, згідно з пунктом 1 якої пункт 2.1 договору поставки від 04.02.2016 №1 викладено у новій редакції, відповідно до якої товари поставляються на умовах FCA - м.Стамбул.

Суд зауважує, що така додаткова угода подавалась декларантом позивача, що підтверджується карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209140/2020/00330.

Таким чином, відомості договору на перевезення від 04.02.2016 №1, з урахуванням додаткової угоди від 15.10.2019 №7, щодо умов поставки відповідали відомостям у ВМД UA209140.2020.061673 від 13.07.2020, що вказує на необґрунтованість в цій частині оскарженого рішення.

З приводу посилання в оскарженому рішенні на пункт d ч.1 ст.6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення, який визначає, що у вантажній накладній має міститися інформація про місце і дату прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки, а не країну прийняття вантажу до перевезення та на те, що запис у графі 4 CMR з зазначенням лише країни призначення не може бути вказівкою перевізнику про місце доставки вантажу та суперечить вимогам статті 9 Закону України від 01.07.2004 № 19-ІV Про транспортно-експедиторську діяльність, то суд враховує таке.

Відповідно до пункту 1.5 договору про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні від 06.03.2017 № 06/03/17-1 (далі договір від 06.03.2017), укладеного між ТзОВ ТАНТУМ ЛОГІСТИК (експедитор) та ТзОВ Хороз Україна (замовник), конкретні умови кожного замовлення (вид, найменування вантажу та інша необхідна інформація) зазначаються у заявках, які є невід`ємною частиною даного договору. В пункті 1.6 договору від 06.03.2017 вказано, що підтвердженою вважається заявка, підписана уповноваженими особами сторін згідно установчих документів і скріплена круглими печатками замовника і експедитора. Підтверджена сторонами заявка обов`язкова для виконання сторонами і є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 2.2 договору від 06.03.2017 замовник не пізніше 48 годин до бажаної дати початку перевезення інформує експедитора про умови перевезення шляхом подачі заявки на кожне окреме перевезення або групу перевезень.

У пункті 2.3 договору від 06.03.2017 передбачено, що Замовник направляє експедитору заявку, в якій вказується наступна інформація: 2.3.1 маршрут та умови перевезення; 2.3.2 необхідний тип рухомого складу (тип напівпричепа, об`єм); 2.3.3 докладна адреса місця завантаження і відправлення вантажу; 2.3.4 докладна адреса місця розвантаження і призначення вантажу; 2.3.5 дата і час подачі транспортного засобу під завантаження; 2.3.6 адреса відправника і вантажоодержувача вантажу із зазначенням контактних телефонів та відповідальних осіб; 2.3.7 адреса проведення митного оформлення в місцях завантаження і розвантаження; 2.3.8 повну, точну і достовірну інформацію щодо найменування та характеристики вантажу (кількість, вага вантажу, нетто, брутто), вид тари і упаковки, необхідні умови для кріплення вантажу, особливості умов перевезення); інша інформація, вказана у пунктах 2.3.9-2.3.15 договору.

Таким чином, умови перевезення вантажу замовника визначені у договорі про надання транспортно-експедиційних послуг, у тому числі визначено порядок погодження місця і дати доставки вантажу.

Суд зазначає, що заявка № 07/07/20-3 від 07.07.2020 до договору від 06.03.2017 між замовником та експедитором була підписана та підтверджена. Відповідно усі істотні та необхідні умови для перевезення між сторонами договору були обумовлені та погоджені в повному обсязі у договорі № 06/03/17-1 від 06.03.2017 та у заявці № 07/07/20-3 від 07.07.2020 до договору № 06/03/17-1 від 06.03.2017.

В оскарженому рішенні відповідач зазначив, що відповідно до відомостей, внесених до єдиного державного реєстру, ОСОБА_2 є співзасновником ТзОВ Хороз Україна, а його внесок до статутного фонду склав 100800 грн. У договорі поставки №1 від 04.02.2016 від імені продавця Teb Elektrik ve Ticaret limited Sirketi виступав директор Хасан Качмаз. Тобто та ж особа є працівником (директором) фірми продавця. На підставі цього відповідач дійшов висновку, що покупець і продавець є пов`язаними особами, оцінюючи який суд виходить з такого.

За змістом частини четвертої статті 53 МК України у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи:

1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України;

2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам;

3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

За змістом частини дванадцятої статті 58 МК України той факт, що продавець і покупець пов`язані між собою особи, сам по собі не може бути підставою для розгляду вартості операції як неприйнятної. У таких випадках необхідно розглянути обставини продажу та прийняти вартість операції за умови, що взаємовідносини покупця і продавця не вплинули на ціну оцінюваних товарів.

Згідно з частинами тринадцятою - п`ятнадцятою статті 58 МК України за наявності достатніх підстав вважати, що відносини, зазначені у частині дванадцятій цієї статті, вплинули на ціну оцінюваних товарів, митний орган повинен надати декларанту або уповноваженій ним особі свої письмові обґрунтування, що такий вплив мав місце. У разі відсутності обґрунтувань з боку митного органу необхідно вважати, що взаємовідносини, зазначені у частині дванадцятій цієї статті, не вплинули на ціну оцінюваних товарів. Декларант має право відповіді та доказу відсутності впливу взаємозв`язку продавця і покупця на ціну, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари.

Для цілей МК України особи вважаються пов`язаними між собою у випадках, зазначених у статті 15 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року. Особи, одна з яких є одноосібним агентом, одноосібним дистриб`ютором чи одноосібним концесіонером іншої, як би це не називалося, вважаються пов`язаними для цілей цього Кодексу, якщо вони підпадають хоча б під один із критеріїв, визначених у статті 15 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року (частини шістнадцята та сімнадцята статті 58 МК України).

Отже, для цілей застосування положень статті 58 МК України встановленню першочергово у межах цієї справи підлягали обставини пов`язаності покупця (Позивача) та продавця.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач заперечував факт його пов`язаності із продавцем нерезидентом.

Згідно з пунктом четвертим статті 15 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року, для визначення пов`язаності осіб до якої відсилають положення частини шістнадцятої статті 58 МК України, особи вважаються пов`язаними між собою, тільки якщо:

a) вони є службовцями або директорами підприємств один в одного;

b) вони юридично визнані партнерами по бізнесу;

c) вони є роботодавцем і працівником;

d) будь-яка особа безпосередньо чи опосередковано володіє, контролює або утримує 5 чи більше відсотків випущених акцій, що дають право голосу, або акцій обох з них;

e) один з них безпосередньо або опосередковано контролює іншого;

f) обидва безпосередньо або опосередковано контролюються третьою особою;

g) разом вони безпосередньо або опосередковано контролюють третю особу;

h) вони є членами однієї й тієї самої сім`ї.

Особи, які пов`язані одна з одною в бізнесі таким чином, що одна з них є одноосібним агентом, одноосібним дистриб`ютором чи одноосібним концесіонером іншого, як би це не називалося, уважаються пов`язаними для цілей цієї Угоди, якщо вони підпадають під критерії пункту 4 (пункт 5 статті 15 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року).

Зміст наведених норм Угоди не дає підстав для висновку, що наявність однакового прізвища і засновника та директора покупця та продавця є критерієм, який свідчить про пов`язаність осіб.

Суд звертає увагу на те, що фактично зміст оскарженого рішення про коригування митної вартості свідчить про те, що пов`язаність продавця та покупця (позивача) за договором від 04.02.2016 відповідач обумовлював саме тим, що договір від імені продавця підписаний ОСОБА_4 , який є співзасновником ТзОВ Хороз Україна. Поряд із цим, продавцем товару відповідач у рішенні зазначив не HOROZK, а Teb Elektrik Sanayi ve Ticaret Limited Sirceti.

Заперечуючи проти таких висновків відповідача, представник позивача подав до суду копії паспортів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з яких суд встановив, що це різні фізичні особи.

Суд також звертає увагу відповідача на те, що контрагентом позивача за договором поставки від 04.02.2016 №1 є продавець HOROZK ELEKTRIK VE ELEKTRONIK TICARET KOLLEKTIF SIRKETI HUSEYIN KACMAZ VE ORTAGI, від імені якого діяв Хусейн Качмаз, а не Teb Elektrik Sanayi ve Ticaret Limited Sirceti. До цього ж, згідно з перекладеним на українську мову свідоцтвом про діяльність ОСОБА_7 є акціонером цієї юридичної особи, а відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одним із учасників ТзОВ Хороз Україна є ОСОБА_2 .

З огляду на встановлені обставини, суд погоджується із доводами позивача про безпідставне зазначення в оскарженому рішенні, що продавцем у договорі поставки від 04.02.2016 №1 є Teb Elektrik Sanayi ve Ticaret Limited Sirceti, від імені якого його підписав директор Хасан Качмаз.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що у розрізі положень Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року ТзОВ Хороз Україна та HOROZK не можуть вважатися пов`язаними між собою особами.

У цьому контексті, на виконання вказівок Верховного Суду щодо перевірки обставин, за яких у формі декларації митної вартості декларант сам визнав, що ТзОВ Хороз Україна та HOROZK є пов`язаними між собою особами (тобто чи не була така відповідна позначка декларанта результатом технічної помилки чи описки), суд зазначає таке.

Представник позивача скерував на адресу декларанта ПП Грін Вей Логістик адвокатський запит від 10.02.2023 щодо обставин зазначення в митній декларації відомостей щодо пов`язаності між собою продавця і покупця, щодо впливу взаємозалежності продавця та покупця на ціну товару та в яких спосіб отримано цю згоду.

ПП Грін Вей Логістик надало відповідь на адвокатський запит від 17.03.2023, в якій зазначило, що ним було допущено технічну помилку і зазначено інформацію шляхом проставлення відміток щодо пов`язаності осіб між собою продавця та покупця у п. 9 (а) відмітка ТАК.

Підсумовуючи викладене, суд формує висновок про те, що сама лише технічна помилка декларанта щодо проставлення відмітки про пов`язаність ТзОВ Хороз Україна та HOROZK з урахуванням встановлених обставин не може свідчити про їх пов`язаність та слугувати підставою для невизнання заявленої митної вартості товару, а відтак і бути підставою для її коригування.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, а, в свою чергу, відповідач не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Зважаючи на викладені висновки, суд вважає, що рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2020/210012/20 від 14.07.2020 та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209140/2020/00330 не відповідають критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 3065,59 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Представник позивача у заяві про розподіл судових втрат від 10.05.2023 зазначив, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7800,00 грн, а також у розмірі 4000,00 грн під час участі у новому розгляді адміністративної справи після її повернення Верховним Судом.

Суд встановив, що між позивачем (Клієнт) та адвокатським об`єднанням (Адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги від 02.04.2021 №04-1/2021.

У рахунку-фактурі №47/-4 від 28.04.2021 зафіксовано витрати позивача за юридичні послуги за договором про надання правової допомоги від 02.04.2021 у справі №380/6459/20, а саме за підготовку касаційної скарги 3500,00 грн, ознайомлення з матеріалами судової справи 300,00 грн.

У рахунку-фактурі №48/-4 від 28.04.2021 зафіксовано витрати позивача за юридичні послуги за договором про надання правової допомоги від 02.04.2021 у справі №380/6458/20, а саме за підготовку касаційної скарги 3500,00 грн, ознайомлення з матеріалами судової справи 300,00 грн.

У рахунку-фактурі від 22.06.2021 №52/-6 зафіксовано витрати позивача за юридичні послуги за договором про надання правової допомоги від 02.04.2021 у справі №380/6458/20, а саме за повторне подання уточненої касаційної скарги 2000,00 грн.

У рахунку-фактурі від 17.09.2021 №78/-9 зафіксовано витрати позивача за юридичні послуги за договором про надання правової допомоги від 02.04.2021 у справі №380/6458/20, а саме за участь у новому розгляді адміністративної справи 4000,00 грн.

У частині шостій статті 134 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу повністю, виходячи з безпідставності та необґрунтованості заявлених витрат по відношенню до складності справи.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Суд вказує на безпідставність заявлених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3800,00 грн на підставі рахунку-фактури №47/-4 від 28.04.2021, адже такий стосується іншої судової справи, а саме справи за №380/6459/20.

Суд вважає, що витрати понесені позивачем за підготовку касаційної скарги 3500,00 грн, враховуючи її зміст, незмінність правової позиції позивача, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Суд зауважує, що у матеріалах справи наявна лише одна касаційна скарга (арк. справи 94-106, том 2), а тому безпідставними заявлені згідно з рахунком-фактурою від 22.06.2021 №52/-6 витрати за повторне подання уточненої касаційної скарги у розмірі 2000,00 грн.

З огляду на складність справи, незмінність правової позиції позивача упродовж її розгляду, суд вважає, що витрати на надання правової допомоги за участь у новому розгляді адміністративної справи на суму 4000,00 грн не відповідають критерію розумності їхнього розміру.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 11800,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 3000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2020/210012/20 від 14.07.2020.

Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209140/2020/00330.

Стягнути з Львівської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби (, місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Хороз Україна (, місцезнаходження: 82434, Львівська обл., Стрийський р-н, с. Дуліби, вул. Шевченка, 127-г) судовий збір у розмірі 3065 (три тисячі шістдесят п`ять) грн 59 коп.

Стягнути з Львівської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби (, місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Хороз Україна (, місцезнаходження: 82434, Львівська обл., Стрийський р-н, с. Дуліби, вул. Шевченка, 127-г) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 19 травня 2023 року.

Суддя Мричко Н.І.