Справа № 280/6649/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року Справа № 280/6649/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (вул. Залізнична, буд. 28, с. Павлівське, Запорізький район, Запорізька область, 70005) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (далі відповідач, Павлівська сільрада), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача про відмову у наданні дозволу позивачу на виготовлення технічної документації щодо відновлення меж в натурі на земельну ділянку, розташовану на території Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області біля с. Біляївка;

зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж в натурі на земельну ділянку, розташовану на території Павліської сільської ради Запорізького району Запорізької області біля с. Біляївка із земель АТ «Україна» (в межах схеми розпаювання) на підставі заяви від 27.06.2022.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30.06.2022 він звернувся до Павлівської сільради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо відновлення меж в натурі на земельну ділянку розташовану на території Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області біля с. Біляївка право власності на яку в нього виникло на підставі рішення суду. Зазначена заява була отримана відповідачем 07.07.2022, проте, розглянута не була і відповідь на заяву до позивача не надходила. Позивач вважає, що протиправна бездіяльність Павлівської сільради порушує його права та інтереси, оскільки він не може реалізувати свої права в порядок і спосіб передбачений чинним законодавством. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 28.11.2022 відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) сторін (в письмовому провадженні). Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Ухвала про відкриття провадження в адміністративній справі була надіслана на офіційну адресу електронної пошти відповідача - 02.12.2022 о 14:40.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.124 КАС України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється: за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу.

Згідно з п.2 ч.1 та ч.2 ст.126 КАС України часом вручення повістки вважається: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

В зв`язку з ненадходженням від відповідача повідомлення про отримання електронного листа та відзиву, ухвала про відкриття провадження в адміністративній справі від 28.11.2022 разом з позовною заявою були повторно направлені відповідачу поштою.

Зазначену ухвалу представник відповідача отримав 20.04.2023, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Станом на час розгляду справи по суті відзив від відповідача до суду не надходив.

Частиною 6 ст.162 КАС України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З урахуванням вимог КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

30.06.2022 позивач звернувся до Павлівської сільради з заявою від 27.06.2022 в якій просив відповідача, надати дозвіл на виготовлення технічної документації щодо відновлення меж в натурі на земельну ділянку розташовану на території Павлівської сільради біля с.Біляївка право власності на яку (а також витребування) в нього виникло на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2021 у справі №314/2407/21.

До заяви було додано: паспорт та ідентифікаційний код, рішення Вільнянського районного суду від 03.12.2022 у справі №314/2407/21 та схема місця розташування земельної ділянки (публічно-кадастрова карта).

Зазначена заява була отримана представником відповідача 07.07.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Проте, як зазначив позивач, жодного рішення (відповіді) за результатами розгляду заяви до нього не надходило.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Норми частини 2 статті 19 Конституції України гарантують, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями статті 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14.02.1992 №2114-XII визначено, що колективне сільськогосподарське підприємство (надалі - підприємство) є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначаються Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 №899-IV (далі - Закон №899-IV).

Згідно із статтею 1 Закону №899-IV право особи на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Частинами 1 та 2 статті 2 Закону №899-IV визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину.

Пунктами 16, 17 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пунктом 8 Перехідних положень ЗК України визначено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

За змістом частини 5 статті 25 ЗК України особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Частинами 10 та 11 наведеної статті визначено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. У світлі вимог ч.2 ст.19 Конституції України така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст.ст.118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Частиною 1 ст.122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до положень ч.1 ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Згідно з частинами 2, 3 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Беручи до уваги вищезазначені норми та висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №1.380.2019.000976, від 21.04.2021 у справі №826/26998/15, від 19.08.2021 у справі №509/396/17 та від 13.09.2021 у справі №718/1574/16-а, суд зазначає, що є два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Відтак, будь-які дії (бездіяльність) відповідача, спрямовані на ухилення від прийняття рішення прямо суперечать закону та є протиправними.

Дозвіл або відмова у його наданні за своєю суттю є актом індивідуальної дії.

Відповідно до норм ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на виготовлення технічної документації оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 25.06.2020 по справі №818/1010/17 (адміністративне провадження №К/9901/43786/18).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» також встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В зв`язку з зазначеними нормами суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 по справі «Вєренцов проти України», в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 по справі «Корецький та інші проти України», ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».

У п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява №29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Проте, в порушення вищезазначених вимог законодавства, відповідач жодного рішення за заявою позивача не прийняв, що свідчить про протиправну бездіяльність Павлівської сільради.

Докази протилежного відповідачем не надані.

Разом з тим суд зазначає, що Верховний Суд України, в пункті 14 Інформаційного листа від 29 жовтня 2008 року надав роз`яснення, стосовно того, що при розгляді справ за адміністративними позовами до органів державної влади чи місцевого самоврядування про визнання неправомірною бездіяльності щодо не розгляду заяви про надання позивачу земельної ділянки в оренду, про передачу земельної ділянки у власність, суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про надання в оренду (передачу у власність), що не належить до компетенції суду.

Аналогічного висновку дотримується і Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 03.04.2020 по справі №521/1612/15-а), яка враховується судом під час ухваленні рішення у даній справі.

Таким чином, в даному випадку, має місце протиправна бездіяльність Павлівської сільради, оскільки за заявою позивача відповідачем не прийнято жодного рішення.

Докази іншого в матеріалах справи відсутні.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у ЗК України, у визначений законом строк, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція, з цього питання, викладена Верховним Судом у постанові від 17 березня 2021 року по справі справа №1.380.2019.000976 (адміністративне провадження №К/9901/34051/19).

При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що Європейським Судом з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що у рішеннях органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж в натурі на земельну ділянку, розташовану на території Павліської сільради, то дана вимога є передчасною, оскільки відповідачем ще не розглядались документи та не приймалось жодного з рішень за заявою позивача.

Доказів іншого сторонами не надано.

Таким чином в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Щодо інших доводів сторін, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач відзив на позов не надав, свою бездіяльність по не розгляду заяви позивача не спростував.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат визначені у статті 139 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь відповідача 50% від сплаченого судового збору, а саме 992,40 грн.

Інші судові витрати позивачем до стягнення не заявлялись.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (вул. Залізнична, буд. 28, с. Павлівське, Запорізький район, Запорізька область, 70005) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 27.06.2022 про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо відновлення меж в натурі на земельну ділянку, розташовану на території Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області біля с. Біляївка.

Зобов`язати Павлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.06.2022 про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо відновлення меж в натурі на земельну ділянку, розташовану на території Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області біля с. Біляївка та прийняти відповідне рішення по суті порушеного у заяві питання.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «18» травня 2023 року.

Суддя Р.В. Кисіль