Справа № 381/2544/15-а
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 381/2544/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2006 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа: Садове товариство "Блакитна затока" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Фастівський міськрайонний суд Київської області своєю постановою від 06.10.2006 позов у цій справі задовольнив.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 17.04.2019 скасував постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.10.2006 та прийняв нову, якою відмовив у задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд своєю постановою від 21 вересня 2022 року скасував постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019. Справу №381/2544/15-а за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа Садове товариство "Блакитна затока" направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суддя Шостого апеляційного адміністративного суду Чаку Є.В. своєю ухвалою від 29 вересня 2022 року прийняв до свого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа: Садове товариство "Блакитна затока" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії. Призначив справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на "09" листопада 2022 р. о 11:00 годин.

Шостий апеляційний адміністративний суд своєю ухвалою від 09 листопада 2022 року ініціював перед Фастівським міськрайонним судом Київської області питання про відновлення втраченого провадження у справі № 381/2544/15-а, в частині відновлення матеріалів справи які були наявні у суді першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення суду, а саме: позовної заяви з додатками, заперечення на позовну заяву, докази по справі на підставі яких приймалось рішення суду першої інстанції, оригінал судового рішення суду першої інстанції тощо.

У січні 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла копія ухвали від 13 грудня 2022 року про закриття розгляду заяви про відновлення судового провадження у адміністративній справі №381/2544/15-а.

У зв`язку з наведеними обставинами розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 01 березня 2023 року.

Шостий апеляційний адміністративний суд своєю ухвалою від 01 березня 2023 року повторно ініціював перед Фастівським міськрайонним судом Київської області питання про відновлення втраченого провадження у справі №2а-2266/06 (381/2544/15-а), в частині відновлення матеріалів справи які були наявні у суді першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення суду, а саме: позовної заяви з додатками, заперечення на позовну заяву, докази по справі на підставі яких приймалось рішення суду першої інстанції, оригінал судового рішення суду першої інстанції тощо.

31 березня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла копія ухвали від 23 березня 2023 року про відмову у задоволенні ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду про відновлення втраченого судового провадження у справі №2а-2266/06 (381/2544/15-а).

В ухвалі суд зокрема зазначив, що адміністративна справа №2а-2266/06 (381/2544/15-а) була знищена відповідно до Акта «Про відбір та знищення документів і справ, що не підлягають зберіганню» від 10.01.2012.

У зв`язку з наведеними обставинами розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 19 квітня 2023 року.

У зв`язку з відсутністю позивача розгляд справи було відкладено на 17 травня 2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вислухавши доводи представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є працівником та головою Професійної спілки працівників "Київський суднобудівний-судноремонтний завод", що підтверджується постановою Президії Української спілки працівників річкового транспорту Укркомфлот та діє у відповідності до вимог статуту Української професійної спілки працівників річкового транспорту, затвердженого на Першому позачерговому з`їзді Української професійної спілки працівників річкового транспорту від 17.04.1992 зі змінами та доповненнями станом на 2001 рік.

27.10.2005 Київською міською радою було прийнято рішення, яким у ЗАТ "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" з постійного користування було вилучено земельну ділянку загальною площею 20,99 га, розташовану на Острові Водників у Голосіївському районі м.Києва та затверджено проект відведення земельних ділянок вилученої землі громадянам - членам садового товариства "Блакитна затока" та передання даних земельних ділянок у власність громадянам - членам садового товариства "Блакитна затока".

Вказаним рішенням також було затверджено Додаток до рішення Київської міської ради від 27.10.2005 за № 354/3815 про перелік земельних ділянок, які передаються у приватну власність, зокрема, перелічено осіб, яким передаються вказані земельні ділянки.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2006 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та Садового товариства "Блакитна затока" було визнано незаконним рішення № 21 правління Садового товариства "Блакитна затока" від 11.07.2002 про затвердження переліку земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність, передане до Київської міської ради для вирішення питання про безоплатну передачу у приватну власність та зобов`язано Садове товариство "Блакитна затока" Голосіївського району м.Києва прийняти та затвердити на найближчому засіданні правління, перелік громадян (що новоприйняті у відповідності до вимог Статуту садового товариства "Блакитна затока"), на розподіл земельних ділянок № 401-477, 479-499 згідно адрес садових ділянок, зазначених у Додатку до рішення Київської міської ради від 27.10.2005 № 354/3815, погодженому з Первинною профспілковою організацією ЗАТ "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" Української професійної спілки працівників річкового транспорту в особі Голови профспілки ОСОБА_4 для ведення колективного садівництва і Cадовому товариству "Блакитна затока" Голосіївського району земель загального користування в урочищі острову Водників у Голосіївському районі м.Києва. Зобов`язано будь-яких осіб, в тому числі фізичних та юридичних незалежно від форми підпорядкування вважати дійсним, єдиним законним та таким, на підстав якого, підлягають для розподілення між членами Садового товариства "Блакитна затока" земельні ділянки, перелік громадян на розподіл яких прийнятий та затверджений на правлінні Садового товариства "Блакитна затока", погоджений з Первинною профспілковою організацією ЗАТ "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" Української професійної спілки працівників річкового транспорту в особі голови профспілки ОСОБА_4 .

На виконання вимоги державного виконавця Державної виконавчої служби у Голосіївському районі м.Києва, виданої на підставі постанови № 612/10 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-1164 від 06.07.2006 Фастівського міськрайонного суду, Садовим товариством "Блакитна затока" було прийнято та затверджено список змін до Переліку громадян на розподіл земельних ділянок № 401477, 479-499 згідно адрес садових ділянок, зазначених у Додатку до рішення Київської міської ради від 27.10.2005 р. № 354/3815, погоджений з Первинною профспілковою організацією ЗАТ "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" Української професійної спілки працівників річкового транспорту в особі Голови профспілки ОСОБА_4 , для ведення колективного садівництва.

Позивач вважаючи протиправною бездіяльність Київської міської Ради та Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов зазначив, що відповідачами у справі не вчиняються жодні дії, які б свідчили про прийняття або виконання вимог вказаного рішення та здійснення відповідних змін у Додатку до рішення Київської міської ради від 27.10.2005 за № 354/3815 про перелік земельних ділянок, які передаються у приватну власність. У матеріалах справи наявна копія рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2006 у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та Садового товариства "Блакитна затока", з якого вбачається, що Київська міська рада та Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації не були сторонами у вищезазначеній справі, натомість є спеціальними органами із відповідними повноваженнями, наданими ст.ст. 26, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування", Типовим положенням "Про Київське та Севастопольське міське головне управління земельних ресурсів", затвердженим постановою КМУ від 24.02.2003 № 200 щодо внесення відповідних змін у Додатку до рішення Київської міської ради від 27.10.2005 за № 354/3815 про перелік земельних ділянок, які передаються у приватну власність, на підставі списку змін до переліку громадян на розподіл земельних ділянок, прийнятого та затвердженого на правлінні Садового товариства "Блакитна затока", погодженого з первинною профспілковою організацією ЗАТ "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" Української професійної спілки працівників річкового транспорту в особі Голови профспілки Бондарука В.М.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконною бездіяльності Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів, та такою що порушує права працівників ЗАТ «Київський суднобудівний -судноремонтний завод» та членів Садового товариства «Блакитна затока».

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Однак позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено яке право позивача порушується. Крім того, приймаючи рішення, яким зобов`язав внести зміни до Додатку рішення Київської міської ради № 354/3815 від 27.10.2005 про перелік земельних ділянок, які передаються у приватну власність визначеним у переліку особам, суд першої інстанції втрутився у виключну компетенцію Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації.

Верховний Суд своєю постановою від 21 вересня 2022 року скасував постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019. Справу №381/2544/15-а за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа Садове товариство "Блакитна затока" направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зокрема зазначив, що матеріали справи не місять ані позовної заяви, ані оригіналу судового рішення суду першої інстанції, ані будь-яких доказів у справі, що є неодмінним підгрунтям для будь-яких висновків суду під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. Учасниками справи № 381/2544/15-а заява в порядку ст. 386 КАС України про відновлення втраченого провадження не подавалась. За ініціативою суду також питання про відновлення втраченого судового провадження не розглядалось. Враховуючи відсутність матеріалів справи, суд касаційної інстанції вважає за неможливе спростувати чи підтвердити висновки суду апеляційної інстанції, що стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову.

Враховуючи висновки Верховного Суду Шостим апеляційним адміністративним судом було двічі ініційовано перед Фастівським міськрайонним судом Київської області питання про відновлення втраченого провадження у справі №2а-2266/06 (381/2544/15-а).

Зокрема в ухвалах апеляційний суд пропонував відновити втрачене провадження у справі №2а-2266/06 (381/2544/15-а), в частині відновлення матеріалів справи які були наявні у суді першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення суду, а саме: позовної заяви з додатками, заперечення на позовну заяву, докази по справі на підставі яких приймалось рішення суду першої інстанції, оригінал судового рішення суду першої інстанції тощо.

Проте Фастівський міськрайонний суд Київської області своїми ухвалами відмовив у задоволенні, зокрема ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду про відновлення втраченого судового провадження у справі №2а-2266/06 (381/2544/15-а). В ухвалі суд зазначив, що адміністративна справа №2а-2266/06 (381/2544/15-а) була знищена відповідно до Акта «Про відбір та знищення документів і справ, що не підлягають зберіганню» від 10.01.2012.

У зв`язку з наведеним, враховуючи неможливість відновлення судового провадження у справі №2а-2266/06 (381/2544/15-а), колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9. Зокрема, в пункті 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Статтею 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених статті 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що: … "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Суд наголошує, що зобов`язання суб`єктів владних повноважень вчинити певні дії є способом відновлення права особи, порушеного саме діями чи бездіяльністю таких осіб, які вона просить визнати протиправними.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується і це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Земельного кодексу України передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень, зокрема Київської міської ради.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ст. 59 Закону № 280/97-ВР).

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

На момент виникнення спірних правовідносин порядок діяльності Київської міської ради регулювався чинним на той час рішенням Київради від 14 червня 2006 р. № 14/14 «Про затвердження Регламенту Київської міської ради».

Згідно ст. 16 Регламенту № 14/14 постійні комісії Київради за дорученням Київради, Київського міського голови або за власною ініціативою розробляють проекти рішень Київради та готують висновки з цих питань.

Пунктом 20.3 ст. 20 Регламенту № 14/14 передбачено, що проект рішення має містити, зокрема, рішення Київради про внесення змін чи доповнень до рішень Київради подаються до управління організаційної роботи суб`єктами подання у вигляді порівняльних таблиць з викладенням тексту рішення (його структурних частин), який підлягає зміні чи доповненню.

Пунктом 1.1 Положення про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 19 грудня 2002 року № 182/342 (далі - Положення № 182/342), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, регламентовано, що Головне управління земельних ресурсів (далі - Управління) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та виконує функції місцевого органу державної виконавчої влади з питань земельних ресурсів, є підзвітним та підконтрольним Київській міській раді та безпосередньо підпорядковується Київському міському голові.

Згідно з п.п. 3.12, 3.13 Положення № 182/342 Управління відповідно до покладених на нього завдань готує та подає в установленому порядку проекти рішень Київської міської ради, розпоряджень Київського міського голови, розпорядження виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), а також подає свої висновки з питань: розпорядження землями в межах міста Києва; передачі земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок в користування, вилучення земельних ділянок; продажу земельних ділянок у власність; викупу земельних ділянок для суспільних потреб міста; звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок; встановлення та зміни межі районів у місті, в порядку, встановленому законодавством України;

Організовує видачу державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, оформлення та видачу договорів оренди (суборенди) земельних ділянок та здійснює реєстрацію суб`єктів права власності на землю, реєстрацію права користування землею і договорів на оренду (суборенду) землі.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вирішення вказаних питань є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, приймаючи рішення, яким зобов`язав внести зміни до Додатку рішення Київської міської ради № 354/3815 від 27.10.2005 про перелік земельних ділянок, які передаються у приватну власність визначеним у переліку особам, фактично втрутився у виключну компетенцію Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації.

Крім того, в судовому рішенні судом першої інстанції не надано оцінку доказам, які б свідчили, що позивач звертався до Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з пропозицією/вимогою щодо внесення змін до Додатку рішення Київської міської ради № 354/3815 від 27.10.2005 про перелік земельних ділянок, які передаються у приватну власність визначеним у переліку особам, а відповідачами не було прийнято відповідних рішень, що б свідчило про допущення останніми протиправної бездіяльності.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили вказані вище обставини.

У свою чергу слід зазначити, що згідно ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч.2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що дана справа неодноразово розглядалась у судах апеляційної та касаційної інстанції.

Позивачем, ОСОБА_4 , за досить тривалий час розгляду справи не подавалось до суду та не долучалось до матеріалів справи жодних клопотань, відзивів чи будь-яких документів. Крім того позивач на виклики суду не з`являвся у судові засідання. Фактично позивач самоусунувся від розгляду справи та не проявляв жодної зацікавленості у вирішенні спору.

Представник позивача прибув у судове засідання та послався лише на те, що матеріали справи знищені, їх неможливо дослідити, а тому рішення суду першої інстанції не може бути скасоване. При цьому жодних доказів, які б дали змогу суду апеляційної інстанції встановити обставини справи та дійти висновку про обгрунтованість висновків викладених у оскаржуваній постанові суду першої інстанції, до суду не надано.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене у сукупності колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та таким, що ухвалено із дотриманням норм матеріального права, на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, що підтверджені належними доказами.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2006 року скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17.05.2023.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.О. Сорочко

А.Ю. Коротких