Справа № 540/20/22
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/20/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з адміністративним позовом до УМВС України в Херсонській області (далі відповідач, УМВС) в якому просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки виплат при звільненні - за період з 07.11.2015 року по 28.12.2021 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 18.11.2021 року набрало законної сили рішення Херсонського ОАС від 24.05.2021 року у справі 540/796/21, згідно якого стягнуто з УМВС України в Херсонській області на його користь матеріальну допомогу за 2004 рік у сумі 544,50 грн., за 2005 рік -у сумі 742,86 грн., за 2006 рік у сумі 789,90 грн., за 2007 рік у сумі 978,50 грн. 24.11.2021 року звернувся до УМВС із заявою про виплату на підставі ст. 117 КЗпП середнього заробітку за весь час затримки виплат по день фактичного розрахунку. До часу звернення із цим позовом, відповіді на заяву від 24.11.2021 року не отримав, кошти не виплачено. Просить задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнали та зазначили, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні ч.1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним. Позивач звернувся до суду про стягнення невиплачених йому сум через п`ять років і його позовні вимоги задоволенні частково, що дає підстави не для пропорційності у стягненні заявлених сум, а у відмові в задоволенні позовних вимог. Стосовно довідки про середню заробітну плату зазначили, що у зв`язку із воєнним станом в Україні всі архівні документи УМВС були частково евакуйовані та знищені, доступу до них не має, тому не можуть надати таку інформацію

Судом встановлені такі обставини по справі.

ОСОБА_1 наказом УМВС України в Херсонській області №396 о/с від 06.11.2015 року звільнений з органів внутрішніх справ з посади заступника начальника сектору карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС.

26.01.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою повідомити про нараховане та сплачене йому грошове забезпечення за час служби та сплатити заборгованість, у разі неповної сплати.

Рішенням Херсонського ОАС від 24.05.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2004 рік у сумі 544,50 грн., за 2005 рік у сумі 742,86 грн., за 2006 рік у сумі 789,90 грн., за 2007 рік у сумі 978,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021 року Рішення Херсонського ОАС від 24 травня 2021 року залишено без змін.

28.12.2021 року на виконання рішення суду ОСОБА_1 виплачено на його картковий рахунок 3009,92 грн.

04.01.2022 року позивач звернувся з цим позовом до Херсонського ОАС.

У зв`язку зі зміною підсудності справ Херсонського ОАС та передачею їх до Одеського ОАС, 1.03.2023 року було здійснено автоматичний розподіл судової справи. Ухвалою судді від 20.03.2023 року адміністративна справа прийнята до провадження.

Дослідивши позиції сторін викладені у їх заявах по суті, заперечення відповідача викладені у його відзиві на позовну заяву, проаналізувавши письмові докази по справі, приписи діючого законодавства, правові позиції Верховного суду та Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, але за період не більше ніж за шість місяців.

Верховний Суд КАС розглядаючи аналогічну справу №810/1543/17 у Постанові від 27 червня 2018 року зазначив, що частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вирішуючи спір у цій справі, суд зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають доведенню обставини розрахунку з позивачем, оскільки це встановлено рішенням Херсонського ОАС (справа 540/796/21), що вступило в законну силу.

Так, згідно вказаного рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 06.11.2015 року звільнений з органів внутрішніх справ. Суд відмічає, що позивач у вищезазначеній справі просив стягнути суми матеріальної допомоги за 2004 2007 роки, а до суду звернувся у 2021 році, тобто через три роки після закінчення терміну зберігання документів, які підтверджують факт перебування у відпустці за останній рік стягнення та через вісім років після звільнення.

При розгляді справи судом вказаної справи було встановлено, що за вказаний період така матеріальна допомога позивачу виплачувалась, але в розмірі меншому ніж передбачено законодавством. Тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням приписів вищенаведених норм та позиції Верховного суду КАС, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідач здійснював виплату матеріальної допомоги за спірний період, але в розмірі меншому ніж це було визначено судом. Це дає підстави стверджувати про відсутність умислу та вини відповідача у невиплаті позивачу належних йому сум при звільненні і позивач протягом тривалого часу погоджувався з такими нарахуваннями та виплатами. Лише через декілька років та вже після звільнення, ОСОБА_1 встановив про неповноту виплат, але ці обставини не є бузумовною підставою для застосування наслідків несвоєчасних розрахунків.

Суд відхиляє посилання позивача на Постанову ВП ВС викладену у Постанові від 26.02.2020 року у справі 821/1083/17, оскільки висновки викладені у цій постанові стосуються переважно випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі Серявін та інші проти України).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1. ст. 77 КАС України позивачем не доведені ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

В той же час, відповідач надав суду належні та допустимі докази, виклав правові обґрунтування правомірності прийнятого рішення, яке на думку суду відповідає вимогам зазначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Суд вважає, що з урахуванням усіх наведених обставин, наявності спору між сторонами щодо невиплати сум, що вирішувалось в судовому порядку, враховуючи пасивну поведінку позивача та добровільне виконання рішення суду після його вступу в законну силу, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.241-246 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.