Справа № 420/18557/22
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/18557/22
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача- Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 по справі № 420/18557/22 за позовом Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2022 року Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до суду з адміністративним позовом у якому просило:

- стягнути з платника податку-фізичної особи ОСОБА_1 суму заборгованості з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 49 930, 87 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у фізичній особи -платника податків ОСОБА_1 станом на 09.11.2022, відповідно до довідки-розрахунку заборгованості до бюджету, розрахунку податкового боргу та інтегрованої карток платника (далі - ІКП), наявна податкова заборгованість перед бюджетом з податку на доходи, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, яка становить 49930,87 грн: 43483,60 грн пеня та 6447,27 грн штрафних санкцій, що виникли на підставі податкового повідомленням-рішення від 15.12.2018 №, яке надіслано на адресу платника податків згідно ідентифікаційних даних платника, які містяться в АІС «Податковий блок».

11.08.2015 податковим органом винесено податкову вимогу форми «Ф» №1240-23, яку направлено платнику, однак борг не погашено.

Відповідачка надала до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому не заперечувала про наявність суми податкового боргу та зазначила, що вона його погашає.

Податкові зобов`язання виникли у зв`язку з анулюванням банком частини боргу по кредитному договору та в результаті виникли зобов`язання на дохід. Не маючи можливості погасити всю суму боргу вона з 2015 року самостійно виплачує борг невеликими сумами.

В реструктуризації боргу їй відмовили. Рішенням суду від 26.01.2016 з неї стягнутий борг за податковим зобов`язанням визначеному нею у податковій декларації. На даний час із її зарплати відраховують кошти на погашення боргу, оскільки погасить його одразу вона не має можливості у зв`язку зі складним фінансовим станом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 28.02.2023 по справі № 420/18557/22 у задоволенні адміністративного позову Головного управління ДПС в Одеській області до фізичної особи платника податків ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Головного управління ДПС в Одеській області подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції помилково дійшов висновку про неузгодженість податкового зобов`язання в частині нарахованої на підставі податкового повідомлення рішення (форма Ш) від 15.12.2018 № штрафної санкції за затримку сплати податку на доходи фізичних осіб у зв`язку з тим, що вказане податкове повідомлення-рішення не направлялося податковим органом за адресою місця проживання відповідача та є неналежним чином врученим в розумінні ст. 42 ПК України, оскільки податковим органом зазначене податкове повідомлення-рішення надсилалось на податкову адресу відповідачки, яка міститься в ІКС «Податковий блок» згідно даних Державного реєстру фізичних осіб у відповідності до вимог чинного законодавства.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.79), 25.05.1995 була зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 та за вказаною адресою знаходилась на обліку у контролюючого органу як ФОП.

10.08.2012 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Крім того, відповідачкою як фізичною особою 31.10.2006 оформлений з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір.

Листом від 25.09.2014 ПАТ «УкрСиббанк» повідомив позивачку про прийняте рішення щодо анулювання кредитної заборгованості по кредитному договору від 31.10.2006 року та про те, що анульована сума заборгованості є доходом, отриманим як додаткове благо і необхідність сплати податку на доходи фізичних осіб та відобразити його у річній декларації з податку на доходи фізичних осіб.

29.04.2015 ОСОБА_1 як фізичною особою платником податків подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік, якою задекларовано доходи та самостійно визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) в розмірі 142425,70 грн.

При цьому, у декларації податковою адресою відповідачем ОСОБА_1 визначено адресу проживання: АДРЕСА_2 (а.с.48-49).

Проте ОСОБА_1 не сплатила суму узгодженого податкового зобов`язання. 07.07.2015 та 18.08.2015 зверталась до контролюючого органу про надання розстрочки для погашення податкового боргу, проте їй було відмовлено.

Контролюючим органом направлена платнику податків ОСОБА_1 податкова вимога форми «Ф» №1249-23 від 11.08.2015 щодо сплати суми податкового боргу за узгодженими грошовими зобов`язаннями з ПДФО станом на 10.08.2015 в розмірі 128 681,20 грн.

Згідно з копією податкової вимоги форми «Ф» №1249-23 від 11.08.2015 року вона направлена на адресу АДРЕСА_1 (а.с.46-47).

Згідно з даними ІКП ОСОБА_1 з 2015 року платник податків частково сплачувала податковий борг з ПДФО (а.с.44-45), проте повністю він не був погашений.

У зв`язку з несплатою податкового боргу повністю, контролюючий орган звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з ПДФО.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.01.2016 по справі №815/6535/15, що набрала законної сили 24.02.2016, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України кошти в рахунок погашення податкового боргу з ПДФО в розмірі 128 681,20 грн (а.с.85-86).

На підставі акту перевірки № 002298/15-32-53-07/ НОМЕР_1 від 15.12.2018 контролюючим органом прийнято ППР від 15.12.2018 року № про застосування до відповідачки штрафних санкцій на суму 6447,27 грн за затримку сплати грошового зобов`язання з ПДФО, що сплачується за результатами річного декларування (а.с.50).

ППР від 15.12.2018 року № направлено платнику податків ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 та повернуто з причин закінчення терміну зберігання (а.с.53).

Також судом встановлено, що на суму несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання з ПДФО, за яким виник податковий борг, в ІКП ОСОБА_1 після кожного часткового погашення податкового боргу в добровільному порядку, чи в примусовому (стягнення в межах виконавчого провадження на виконання Постанови Одеського окружного адміністративного суду від 26.01.2016 по справі №815/6535/15), контролюючим органом нараховувалася пеня, яка станом на 09.11.2022 становить 67 889,34 грн (а.с.17-45).

Позивачем надана довідка про суми податкового боргу з ПДФО, що сплачується за результатами річного декларування станом на 09.11.2022 року, згідно з якою у фізичної особи платника податків ОСОБА_1 наявний податковий борг, основний платіж - 12 993,17 грн (залишок податкового боргу 128 681,20 грн, стягнутий рішенням суду), штрафна санкція - 6747,27 грн та пеня - 67 889,34 грн за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання (а.с.10).

З урахуванням строків давності, передбачених ПК України, ГУ ДПС звернулось до суду про стягнення з відповідача пені не всієї суми пені, розрахованої з 2015 року (67 889,34 грн), а за період з 02.08.2017 по 31.01.2022 (49 483,60 грн).

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно поданої 29.04.2015 податкової декларації (після реєстрації припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності), на підставі якої нараховані штрафна санкція і пеня за затримку сплати ПДФО, фізична особа-платник податку визначив своєю податковою адресою - АДРЕСА_2 (а.с.48-49).

Згідно з п. 48.3. ст. 48 ПК України, що податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити, зокрема, місцезнаходження (місце проживання) платника податків.

Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що податковою адресою фізичної особи платника податків ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 .

ППР від 15.12.2018 № відповідачем не отримане та повернуто з причин закінчення терміну зберігання, у зв`язку з його направленням на адресу, яка значилась в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на час реєстрації відповідачці як ФОП - АДРЕСА_1 , замість визначеної платником податків адреси місця проживання - АДРЕСА_2 (а.с.50, 53).

Вимога форми «Ф» від 11.08.2015 №1240-23 також була направлена на адресу АДРЕСА_1 та не отримана відповідачем (а.с.46-47).

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про неузгодженість податкового зобов`язання в частині нарахованої на підставі ППР від 15.12.2018 № штрафної санкції за затримку сплати ПДФО, оскільки ППР не направлялось за адресою місця проживання відповідача та не є належним чином врученим в розумінні ст. 42 ПК України. Відповідно відсутні встановлені ПКУ підстави вважати нараховані штрафні санкції відповідачці податковим боргом.

Також суд зазначив, що підставою для нарахування пені за період з 02.08.2017 по 31.01.2022 у даному випадку є сплата ОСОБА_1 суми узгодженого грошового зобов`язання з ПДФО з порушенням встановлених ПК України строків (після спливу 90 календарних днів).

Однак пеня за період з 02.08.2017 по 31.01.2022 була розрахована на грошове зобов`язання, включаючи суму штрафної санкції, накладеної на платника податків 15.12.2018 на підставі ППР №, щодо нарахування якої суд дійшов висновку про неузгодженість грошового зобов`язання. Отже, пеня мала нараховуватись без штрафної санкції у розмірі 6 447,27 грн.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги, що пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України встановлено, що протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), платникам податків не нараховується пеня, а нарахована, але не сплачена за цей період пеня підлягає списанню.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року. В подальшому, постановами Кабінету Міністрів України, дія карантину неодноразово продовжувалася; запроваджений з 12.03.2020 карантин не переривався і наразі триває, що є загальновідомою обставиною у розумінні ч. 3 ст. 78 КАС України.

Суд вказав, що звільнення від нарахування пені на період дії карантину є заходом державної підтримки платників податків та такий захід застосовується щодо всіх випадків нарахування пені з будь-якого податку, встановленого ПК України. Тобто, на період дії карантину платникам податків не нараховується пеня, а нарахована, але не сплачена за цей період пеня підлягає списанню.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що пеня за період з 01.03.2020 по 31.01.2022 стягненню не підлягає.

Між тим, суд зазначив, що встановлені обставини не звільняють ОСОБА_1 як платника податків від відповідальності, передбаченої ст.129 ПКУ щодо нарахування пені за період з 02.08.2017 по 01.03.2020 (за несвоєчасну сплату податкового боргу - без урахування штрафної санкції, накладеної на підставі ППР № від 15.12.2018 року). Відтак, з урахуванням вказаних обставин пеня несвоєчасну сплату податкового боргу відповідачці повинна бути перерахована.

Водночас, суд першої інстанції зазначив, що перевіряючи законність дій контролюючого органу при реалізації ним своєї компетенції щодо стягнення податкового боргу, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу, зокрема щодо оперативного обліку платежів та моніторингу автоматичного нарахування в інформаційній системі сум пені, на підставі чого формується розрахунок податкової заборгованості для подальшого стягнення податкового боргу у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З аналізу апеляційної скарги встановлено, що спірним, в контексті розгляду даної справи є висновок суду першої інстанції про неузгодженість податкового зобов`язання в частині нарахованої на підставі податкового повідомлення рішення (форма Ш) від 15.12.2018 № штрафної санкції за затримку сплати податку на доходи фізичних осіб у зв`язку з тим, що вказане податкове повідомлення-рішення не направлялося податковим органом за адресою місця проживання відповідача та є неналежним чином врученим в розумінні ст. 42 ПК України.

Надаючи оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає таке.

Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.п.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України основним принципом податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до ст. 45 ПК України, платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Відповідно до п. 42.2. ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, зокрема, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відповідно до п. 63.5 ПК України всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.70.7. ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до п. 58.3 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За змістом п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

З вищенаведених правових норм вбачається, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі, коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що податкова вимога (яка надсилається в порядку, визначеному для надсилання податкового повідомлення-рішення) повинна бути надіслана контролюючим органом на адресу за місцем проживання платника податків або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи. В протилежному випадку, у разі допущення контролюючим органом помилки при відправленні такої вимоги, зокрема, в частині невірного зазначення адреси платника податків, така вимога вважається неврученою платнику податків, а платник податків не повідомлений належним чином про наявність податкового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року по справі №826/14316/18.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що будучи фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 була визначена податкова адреса - АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте 10.08.2012 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Згідно з п. 48.3. ст. 48 ПК України, що податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити, зокрема, місцезнаходження (місце проживання) платника податків.

Відповідно до поданої 29.04.2015 податкової декларації (після реєстрації припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності, на підставі якої нараховані штрафна санкція і пеня за затримку сплати ПДФО, фізична особа-платник податку визначила своєю податковою адресою - АДРЕСА_2 (а.с.48-49).

Крім того, відповідно до долучених відповідачкою до матеріалів справи податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2012-2016 рр., які подані ОСОБА_1 та прийняті позивачем, в графі 5 «Податкова адреса (місце проживання) платника податку» зазначена адреса: АДРЕСА_3 .

Тобто, вказана адреса була відома податковому органу на момент надсилання податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги.

Також, згідно з копією паспорта ОСОБА_1 , а саме відомостей про місце проживання (арк. паспорта 12-13), остання з 03.07.2009 по 21.01.2016, на момент виникнення спірних правовідносин, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 152-161).

Таким чином податковою адресою (місцезнаходженням) фізичної особи платника податків ОСОБА_1 на момент виникнення спірних правовідносин була АДРЕСА_2 .

Однак, ППР від 15.12.2018 № у зв`язку з його направленням на адресу, яка значилась в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на час реєстрації відповідачці як ФОП - АДРЕСА_1 , замість визначеної платником податків адреси місцезнаходження - АДРЕСА_2 , відповідачкою не отримане та повернуто з причин закінчення терміну зберігання (а.с.50, 53).

Вимога форми «Ф» від 11.08.2015 №1240-23 також була направлена на адресу АДРЕСА_1 та не отримана відповідачем (а.с.46-47).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, податковим органом не надано будь-яких доказів реєстрації ОСОБА_1 за даною адресою у період виникнення податкового боргу.

Також апеляційний суд зазначає, що за загальним правилом невиконання платником податків обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну ним місця проживання позбавляє його можливості посилатися у відповідному спорі на обставини невручення йому відповідних документів, якщо буде встановлено, що такі документи були направлені на визначену скаржником при взятті на облік адресу.

Водночас, на переконання колегії суддів, такі негативні наслідки не можуть бути поширені на випадок, коли контролюючий орган станом на дату надіслання відповідних документів володіє достовірною інформацією про зміну платником податків місця проживання, або ж про фактичне місце проживання, відмінне від адреси реєстрації, в тому числі, за наслідками отримання таких відомостей від інших державних органів в порядку обміну інформацією.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі № 460/5355/20.

Враховуючи встановлені обставини, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про неузгодженість податкового зобов`язання в частині нарахованої на підставі ППР від 15.12.2018 № штрафної санкції за затримку сплати ПДФО, оскільки ППР не направлялось за адресою місця проживання відповідача та не є належним чином врученим в розумінні ст. 42 ПК України.

Такі дії (бездіяльність) контролюючого органу унеможливили вчасне використання платником податків встановлених законом способів захисту своїх прав шляхом оскарження в адміністративному/судовому порядку податкових повідомлень-рішень, а відтак, нараховані суми податкових зобов`язань та сума податкового боргу не можуть вважатися узгодженими, та, як наслідок, не можуть бути стягнуті в примусовому порядку судовим рішенням.

З огляду на наведені обставини, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 по справі № 420/18557/22 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 по справі № 420/18557/22 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.