Справа № 200/1636/21-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року Справа№200/1636/21-а

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., при секретарі судового засідання: Немогай В.І,

за участю:

позивача не з`явилась,

представника відповідача Жаворонкової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецької обласної прокуратури (далі відповідач) про:

- стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі 22 532,83 грн.;

- стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.04.2020 по дату прийняття рішення у справі.

Також позивачка просила допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні у межах стягнення суми за один місяць.

В обґрунтування позову зазначено, що наказом прокурора Донецької області від 13.02.2018 № 159-к позивачку призначено на посаду прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області.

Наказом прокурора Донецької області від 22.04.2020 № 333-к її звільнено з посади на підставі п.9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

На виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі № 200/4456/20-а виконувачем обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури видано наказ від 10.11.2020 № 1602-к, яким скасовано зазначений наказ № 333-к та поновлено позивачку на посаді.

Разом з тим, з листа Донецької обласної прокуратури від 05.02.2021 № 21-07-20-20 позивачка дізналась, що при звільненні їй не було виплачено вихідну допомогу, у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 02 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 26 березня 2021 року справу вирішено розглядати за правилами загального позовно8го провадження, призначено підготовче засідання у справі.

05 квітня 2021 року позивачкою до суду надано заяву про зміну предмета позовних вимог, яка за своєю суттю є заявою про збільшення позовних вимог, у якій остання, зокрема, просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.04.2020 року по дату ухвалення рішення у справі, та допустити негайне виконання рішення суду межах стягнення сум за один місяць.

Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням залишено без розгляду.

30 березня 2021 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, за змістом якого останній заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113-ІХ) доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту:

«Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Крім того, відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Зміст приведених правових норм вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України щодо звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП.

На думку відповідача, спеціальним законодавством не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурорам, звільненим на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 200/1636/21-а залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №200/1636/21-а скасовано, а справу направити до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Підготовче засідання у справі було відкладено на 09 травня 2023 року о 16 год. 00 хв.

09 травня 2023 року відповідачем до суду надано додаткові пояснення, за змістом яких на виконання постанови суду, наказом виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 10.11.2020 № 1602-к скасовано наказ прокурора Донецької області від 22.04.2020 № 333-к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з 28.04.2020 та виплачено заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.04.2020 по 12.10.2020 у сумі 126 403,40 грн.

За вказаних обставин позивачка вважається такою, що не звільнена з займаної посади, а отже підстави для стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням - відсутні.

Позивачка перебуває у трудових відносинах з Донецькою обласною прокуратурою і обіймає посаду прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області.

Ухвалою суду від 09 травня 2023 року прийнято до розгляду заяву прийнято до розгляду заяву позивачки про збільшення позовних вимог.

Закрито підготовче провадження у справі призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16 травня 2023 року о 13 год. 15 хв.

Позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову та надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та додаткових поясненнях.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивачка ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

Наказом прокурора Донецької області 22.04.2020 року № 333-к, керуючись ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», п. 3, пп. 1 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури області та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 27 квітня 2020 року; підстава: лист в.о. начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 року №11/1/1-2417вих19.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 200/4456/20-а позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області та органів прокуратури області.

Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з 28.04.2020 року.

Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.04.2020 року по 12.10.2020 року в сумі 126403,40 грн.

Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 200/4456/20-а постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі № 200/4456/20-а залишено без змін.

Як встановлено судом апеляційної інстанції у вказаній справі, 01.11.2019 за вих. №11/1/1-2417вих19 в.о. начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України на адресу прокуратури Донецької області надіслано лист зі списком працівників прокуратури області, які не подали Генеральному прокурору у встановлений строк заяви установленої форми про переведення до обласної (окружної) прокуратури та про намір пройти атестацію, а також зазначено, що такі прокурори звільняються з посади на підставі підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Листом від 11.11.2019 року Генеральна прокуратура України повідомила позивача про те, що форму та порядок подачі заяви визначено Порядком прожодження прокурорами атестації, затеврдженим наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221, згідно п. 9 якого атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора, в якій зазначено про намір пройти атестацію та надано згоду на обробку пеерсональних даних. Відсутність заяви позивача за встановленою формою свідчить про відсутність підстав для проведення атестації.

Наказом виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 10.11.2020 № 1602-к:

- скасовано наказ прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з 28.04.2020;

- відділу фінансування та відділу бухгалтерського обліку обласної прокуратури визначено виплатити ОСОБА_1 заробітку плату за час вимушеного прогулу з 28.04.2020 по 12.10.2020 у розмірі 126403,40 грн.

Предметом спору в даній справі є питання права особи, звільненої з органів прокуратури, на виплату вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП, а також питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Факт невиплати позивачці вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 сторонам не заперечується.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII), відповідно до частини третьої статті 16 якого прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом дев`ятим частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених статтями 36, 38-41 КЗпП, встановлена статтею 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як було встановлено апеляційним судом у постанові від 12 жовтня 2020 року у справі № 200/4456/20-а підставою для видання наказу від 22.04.2020 № 333-к про звільнення позивачки стала відсутність заяви позивача за встановленою формою.

Підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113-ІХ) установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав, зокрема, неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту:

«Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Крім того, відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Таким чином, зміст приведених правових норм вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України щодо звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, від 04 жовтня 2018 року у справі № 809/69/16.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113-ІХ до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 та інших.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 08 жовтня 2019 року (справа №823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16) зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з «пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII» на «пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України») відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом при вирішенні спірних в цій справі правовідносин враховуються приведені висновки Верховного Суду.

Так, позивач звільнений з посади в органах прокуратури з підстави не подання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Суд звертає увагу, що законодавець пов`язував подання прокурором заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію саме з проведенням реформування органів прокуратури та призначення на посади в обласних та окружних прокуратурах після проведення атестації.

Тобто неподання такої заяви прокурором тягне за собою звільнення прокурора з посади через ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду.

Відтак, в контексті спірних правовідносин такі підстави звільнення розцінюється судом як умову для виплати позивачу вихідної допомоги.

Крім того, суд вкотре вказує, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, наказ прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області скасовано у судовому порядку, та поновлено останню на посаді.

Вказані відомості також підтверджено записами у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_2 , копію якої позивачкою надано до позовної заяви.

Зокрема, запис № 15 від 27.04.2020 року у вказаній трудовій книжці містить відомості щодо звільнення позивачки на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (наказ № 333-к від 22.04.2020).

Втім, відповідно до запису № 17 від 10.11.2020 року, запис № 15 є недійсним, а позивачку поновлено на попередній посаді з 28.04.2020 року (наказ № 1602-к від 10.11.2020 року).

Таким чином, суд доходить до висновку, що між позивачкою та відповідачем трудові відносини не припинено, а отже, остання не має права на будь-які виплати, які передбачені чинним законодавством для звільнених працівників.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільнення задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що трудові відносини між позивачкою та відповідачем відновлено, а остання не набула права для виплати допомоги при звільненні, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги щодо розрахунку сум вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні є похідними, та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що у задоволенні позву відмовлено, судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, стягнення середнього заробітку відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті 16 травня 2023 року.

Повний текст рішення складено 18 травня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.І. Грищенко