Справа № 440/954/22
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 р. Справа № 440/954/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 09.08.22 по справі № 440/954/22

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в яком просив суд першої інстанції стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні його з військової служби за період з 26.10.2018 року по 28.12.2021 року у розмірі 82220 грн. 80 коп. (вісімдесят дві тисячі двісті двадцять) гривень вісімдесят копійок.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач при звільненні з військової служби мав право на індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, однак, відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року лише на підставі рішення суду 29 грудня 2021 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 жовтня 2018 року по 29 грудня 2021 року у розмірі 11000,00 грн (одинадцять тисяч гривень нуль копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Військова частина НОМЕР_1 не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати повністю рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому останнє підлягає скасуванню. Зазначає, що судом першої інстанції задоволено два різні предмети спору, а саме: середнє грошове забезпечення та середній заробіток, що є неприпустимим, так як вони не є тотожними поняттями, а мають різну правову природу та структуру. Зазначає, що з позивачем був здійснений належним чином повний розрахунок при звільнені з військової служи. В подальшому позивач погодився із здійсненим розрахунком, скарг та заяв до військової частини на момент звільнення не мав. Посилається на те, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. Звертає увагу, що ст.117 КЗпП України застосовується як підстава відповідальності саме власника, однак військова частина не є власником, як того вимагає вказана норма. Вважає, що здійснивши усі належні позивачу виплати при звільненні з військової служби, згідно наказу командира військової частини виконало свої обов`язки, як роботодавця, а тому будь - яких порушень чинного законодавства та прав позивача стосовно всіх необхідних виплат при звільненні позивача з військової служби відповідачем не було допущено. Посилається на приписи п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1999 №13. Крім того, зазначає про відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні ст.116 КЗпП України. Зазначає, що специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку позивача, а тому наведені обставини свідчать про відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні ст.116 КЗпП України. Вказує, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певну суму коштів, ст. ст.116 та 117 КЗпП України на яке посилається позивач в своїй позовній заяві не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюються на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, тобто не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, а відтак у цих правовідносинах відсутні правові підстави застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за період з 26.10.2018 по 28.12.2021 , з посиланням на правові позиції Верховного Суду у певних справах. Посилається на практику Європейського суду з прав людини. Зазначає про те, що правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, відсутні. Вважає, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Посилається на те, що законні права та інтереси позивача відповідачем не було порушено.

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 304 КАС України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З урахуванням наведеної вище норми КАС України, а також того, що рішення суду першої інстанції прийнято за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в порядку письмового провадження.

Учасники справи повідомлені про розгляд даної справи судом апеляційної інстанції у порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на наведену вище норму КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги оскаржуване рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу та відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 №241 від 25 жовтня 2018 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 , старшого авіаційного техніка інженерно- авіаційної служби авіаційної ескадрильї, звільненого наказом командира Повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - заступника Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 17 жовтня 2018 року №123 у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з військової служби виключеного зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення з 25 жовтня 2018 року і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року у справі №440/7055/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з встановленням базового місяця - січень 2008 року.

29 грудня 2021 року позивачу виплачено індексацію на виконання рішення суду у справі №440/7055/20 у розмірі 82200,55 грн.

Позивач, вважаючи, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні його з військової служби за період з 26.10.2018 року по 28.12.2021 року у розмірі 82220 грн. 80 коп. (вісімдесят дві тисячі двісті двадцять) гривень вісімдесят копійок, звернувся до суду із позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 жовтня 2018 року по 29 грудня 2021 року у розмірі 11000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Колегія суддів зауважує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України (в редакції станом на час спірних правовідносин).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права, а також посилання в апеляційній скарзі у зв`язку з наведеним вище на п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1999 №13, то колегія суддів відхиляє таки доводи та посилання скарги, враховуючи те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, можливим є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до виплати йому суми.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби в частині виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02 лютого 2023 року по справі № 460/10582/21 індексація грошового забезпечення як складова цього забезпечення мала бути виплачена при звільненні, так само як і інші його складові, які належало виплатити військовослужбовцю до виключення його зі списків особового складу військової частини.

Отже, індексація грошового забезпечення належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої індексації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

За змістом частини першої ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст.117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26.02.2020 року по справі 821/1083/17.

Як вже зазначалося вище, спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби в частині виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду.

Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року у справі №440/7055/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з встановленням базового місяця - січень 2008 року.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2021 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишено без задоволення. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 по справі №440/7055/20 - залишено без змін.

29.12.2021 року позивачу виплачено індексацію на виконання рішення суду у справі №440/7055/20 у розмірі 82200,55 грн. (а.с.9), тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Отже, в даному випадку відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (день виключення особи зі списків особового складу військової частини).

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), які стосуються критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пунктів 2 та 8 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 (у редакції, чинній на момент проведення із позивачем остаточного розрахунку - 29 грудня 2021 року).

Відповідно до п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно розрахунків суду першої інстанції сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26 жовтня 2018 року (наступний день з дня виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по 29 грудня 2021 року (день виплати позивачу індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у розмірі 82 200, 55 грн.) становить 113 756,38 грн. (143,27 грн. х 794 робочих дня), що значно перевищує суму індексації, яку було виплачено відповідачем із затримкою.

Колегія суддів зазначає, що фактично скаржником не заперечується наведений вище судом першої інстанції розрахунок.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певну суму коштів, ст.ст.116 та 117 КЗпП України на яке посилається позивач в своїй позовній заяві не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюються на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, тобто не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, а відтак у цих правовідносинах відсутні правові підстави застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за період з 26.10.2018 по 28.12.2021 , з посиланням на правові позиції Верховного Суду у певних справах, то враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу при звільненні сум, значного терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком при звільненні з військової служби, колегія суддів, враховуючи наведені вище критерії визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача з військової служби виплат сум, вважає належною та справедливою суму середнього заробітку у розмірі 11 000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. При цьому, щодо посилання скаржника у зв`язку з наведеним вище на правові позиції Верховного Суду, викладені у певних справах (постанова від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, постанова від 28.01.2020 у справі №822/2663/15, постанова від 24.01.2018 у справі №807/1502/15, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 та від 04.12.2019 по справі №825/742/16), то колегія суддів, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, враховує правові позиції Верховного Суду по спірним правовідносинам.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 жовтня 2018 року по 29 грудня 2021 року у розмірі 11 000,00 грн. (одинадцять тисяч гривень нуль копійок).

Також, щодо посилання в апеляційній скарзі на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 року "Меньшакова проти України" (заява №377/02), то колегія суддів враховує такі посилання, проте зазначає, що в даному випадку рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам цьому суду, зокрема у згаданому вище рішенні.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції задоволено два різні предмети спору, а саме: середнє грошове забезпечення та середній заробіток, що є неприпустимим, так як вони не є тотожними поняттями, а мають різну правову природу та структуру, то з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає ці посилання такими, що жодним чином не впливають на вирішення даної справи та на правильність висновків суду першої інстанції щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний вище період та у вказаному розмірі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що враховуючи специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку позивача, а тому наведені обставини свідчать про відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні ст.116 КЗпП України, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки вони жодним чином не спростовують вказаних вище висновків про те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, а тому зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Крім того, щодо доводів апеляційної скарги про те, що ст.117 КЗпП України застосовується як підстава відповідальності саме власника, однак військова частина не є власником, як того вимагає вказана норма, то з урахуванням вже зазначених вище висновків щодо неврегульованості спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби та застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України, в даному випадку саме відповідач в розумінні наведеної норми КЗпП України (в редакції станом на час спірних правовідносин) є власником на якого поширюється відповідальність за цією нормою.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що здійснивши усі належні позивачу виплати при звільненні з військової служби, згідно наказу командира військової частини, відповідач виконав свої обов`язки, як роботодавця, а тому будь - яких порушень чинного законодавства та прав позивача стосовно всіх необхідних виплат при звільненні позивача з військової служби відповідачем не було допущено, а також посилання в апеляційній скарзі на відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні ст.116 КЗпП України, та відсутність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, то колегія суддів відхиляє такі доводи та посилання скаржника, оскільки вони суперечать наведеним вище висновкам суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що законні права та інтереси позивача відповідачем не було порушено, є помилковими, з огляду на зазначене вище.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Правові підстави для розподілу судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України, відсутні.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 по справі № 440/954/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош