Справа № 640/22169/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.04.2019 року № 0-2657, № 0-2657, №0-2657.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Відповідно, включення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичній особі, з числа об`єктів нерухомості, які за законом не є об`єктами оподаткування, зокрема згідно з пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, є неправомірним.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 09.04.2019 року № 0-2657.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно з даними інформаційної системи «Податковий блок» у власності позивача перебуває нежитлова нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 - площею 965, 35 кв.м.; площею 1761, 6 кв.м. (1/2 частки власності); площею 169, 1 кв.м. (1/2 частки власності).

На думку апелянта, застосування пільги, передбаченої пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, можливе за двох умов - наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, що відсутнє в даному випадку у позивача, тому податкові повідомлення-рішення є правомірними та такими, що не підлягають скасуванню.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач разом з ОСОБА_2 є співвласниками об`єктів нерухомого майна (в рівних частках) - нежитлових будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що виникло на підставі: договору міни від 01.11.2002 (корпус 3 (літ. «Ж»), загальна площа - 1761, 6 кв.м. (1/1 - 880, 8 кв.м.) та договору міни від 21.05.2003 (склад новий (літ. «К»), загальна площа 169, 10 кв.м. (1/2 - 84, 55 кв.м.).

09 квітня 2019 року Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкові повідомлення-рішення:

- №0-2657, згідно з яким ОСОБА_1 за 2018 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 30 059, 5 грн. (нежитлове приміщення площею 1761, 6 кв.м., частка у спільній власності - 880, 8 кв.м. за адресою - АДРЕСА_1 );

- №0-2657, згідно з яким позивачу за 2018 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 35939, 98 грн. (нежитлове приміщення площею 965, 35 кв.м. за адресою - АДРЕСА_1 );

- №0-2657, згідно з яким позивачу за 2018 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 2885, 48 грн. (нежитлове приміщення площею 169, 1 кв.м., частка у спільній власності - 84,55 кв.м. за адресою - АДРЕСА_1 ).

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що у суду наявні підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.04.2019 №0-2657, згідно з яким позивачу за 2018 рік нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 35939, 98 грн. (нежитлове приміщення площею 965, 35 кв.м. за адресою - АДРЕСА_1 ), так як відповідач фактично двічі оподаткував належні позивачу об`єкти нерухомого майна.

Однак, оскільки згідно пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України податкова пільга стосується саме об`єктів нерухомого майна, а не їх власників незалежно від того, який статус вони мають і якими видами діяльності займаються при використанні належного майна, тому відсутні підстави для висновку про протиправність нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по об`єктах нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 площею 1761, 6 кв.м.; площею 169, 1 кв.м. згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 09.04.2019 №0-2657 та №0-2657.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 №71-VIІI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), було введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі, нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.

Водночас, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (п.п. 266.3.1, п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Згідно п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

З наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що підставою для нарахування та сплати податку на нерухоме майно є право власності на відповідну житлову та/або нежитлову нерухомість.

При цьому, об`єктом оподаткування може бути як об`єкт нерухомості в цілому, так і його частка. Якщо особа володіє об`єктом на умовах спільної часткової власності (або спільної сумісної власності об`єкта, поділеного в натурі), то й сплачувати податок буде за належну їй частку, а перебування об`єкта житлової нерухомості у спільній сумісній власності може покладати обов`язок щодо сплати податку на нерухоме майно на одного з таких співвласників виключно за їх домовленістю.

Колегія суддів враховує, що приписами підпункту «є» пункту 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню.

Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

У той же час, буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств».

При цьому, законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи:

1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»;

1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії»;

1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»;

1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості»;

1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості»;

1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»;

1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»;

1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»;

1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі віднесення об`єктів нерухомого майна до будівель промисловості.

Як свідчать матеріали справи, у позивача на праві власності перебувають об`єкти нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: корпус 3 (літ. «Ж»), загальна площа - 1761, 6 кв.м. (1/2 частки власності - 880,8 кв.м.) та склад новий (літ. «К»), загальна площа 169,10 кв.м. (1/2 частки власності - 84,55 кв.м.).

Однак, згідно з вказаними договорами міни від 01.11.2002 та від 21.05.2003 жодної інформації щодо функціонального призначення нежитлових приміщень не вказано.

При цьому, будь-яка інформація щодо віднесення будівель до будівель промисловості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 до суду позивачем надано також не було.

Оскільки позивачем не надано доказів для висновку про наявність у об`єкта нерухомого майна пільги щодо оподаткування, передбаченої пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, тому підстави для скасування податкових повідомлень-рішень від 09.04.2019 №0-2657 та №0-2657 - відсутні.

Однак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.04.2019 №0-2657, згідно з яким ОСОБА_1 за 2018 рік нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 35939, 98 грн. (нежитлове приміщення площею 965, 35 кв.м. за адресою - АДРЕСА_1 ), оскільки згідно з наданим розрахунком суми податку в ньому площа об`єкта нерухомості - 965,35 кв.м. фактично є сумою площ двох об`єктів нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , що належать позивачу на праві вланості 880,80 кв.м. (корпус 3 (літ. «Ж») та 84,55 кв.м. (склад новий (літ. «К»).

Інших об`єктів нерухомості у власності позивача, окрім корпусу 3 (літ. «Ж»), загальна площа - 1761, 6 кв.м. (1/2 частки власності - 880,8 кв.м.) та складу нового (літ. «К»), загальна площа 169,10 кв.м. (1/2 частки власності - 84,55 кв.м.) матеріали справи не містять.

У свою чергу, податковим органом також не надано належних доказів про наявність у позивача на праві власності інших об`єктів нерухомості площею 965, 35 кв.м. саме за адресою АДРЕСА_1 .

Відтак, оскільки при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 09.04.2019 №0-2657 відповідач фактично двічі оподаткував належні позивачу об`єкти нерухомого майна, вказане є підставою для скасування вказаного податкового повідомлення-рішення.

Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук