Справа № 360/2189/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року справа №360/2189/20

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Компацієць І.Д., секретар судового засідання Антіпов М.О., за участі представника відповідача Лушер Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року (повне судове рішення складено 06 березня 2023 року у м. Дніпро) у справі № 360/2189/20 (суддя в І інстанції Кисельова Є.О.) за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги, не виплаченої при звільненні, середньоденної заробітної плати за кожен день затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Луганської обласної прокуратури, в якому просила:

- стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у розмірі: 21429,87 грн, невиплачену при звільненні;

- стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі: 51 023,50 грн за затримку розрахунку при звільненні, а саме затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, з дня наступного за днем звільнення, тобто з 6 травня 2020 року до 16 липня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що всупереч приписам статті 44 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу при звільненні. Зрештою, посилаючись на неповний розрахунок і приписи статей 116-117 КЗпП України, ОСОБА_1 доводила наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також слід зазначити, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 по справі № 360/2189/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 по справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі № 360/2189/20 залишено без задоволення, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі № 360/2189/20 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2022 по справі № 360/2189/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 і постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, невиплаченої при звільненні, та грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.

У іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 і постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 залишено без змін.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, невиплаченої при звільненні, у розмірі 21 489,87 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 489,87 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Луганська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що стаття 44 КЗпП України не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), тому умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 Кодексу законів про працю України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав. Однак, позивача звільнено з підстави, встановленої п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Апелянт зауважує, що юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII даному випадку є: неуспішне проходженням позивачем атестації.

Тобто цей юридичний факт (підстава) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), у зв`язку з якими ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги.

Аналіз положень цієї статті вказує на те, що відповідна виплата за своїм характером спрямована на захист трудових прав працівника, зокрема, при його звільнені з незалежних від нього обставин. Вихідна допомога виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням і настання таких, подій може бути для неї неочікуваним та незапланованим.

Натомість ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі рішення про неуспішне проходженням атестації.

Крім того, під час вирішення цієї справи судом безпідставно не враховано, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі № 360/2157/20, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2021, частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про неуспішне проходження прокурором атестації, наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом визнано протиправним та скасовано, у тому числі наказ прокурора Луганської області від 30.04.2020 № 520к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням: законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Луганської області та органів прокуратури.

Як наслідок, наказом керівника обласної прокуратури від 20.07.2021 № 1052к на підставі рішення у справі № 360/2157/20 наказ прокурора Луганської області від № 520к про звільнення ОСОБА_1 скасовано та поновлено позивача на зазначеній посаді.

Крім того, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі № 360/2157/20 на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 159 193,32 грн.

За наведеного мотивування, апелянт наголошував на наявності підстав для скасування рішення місцевого суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з рішенням місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивачка та її представник до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах, задовольнити частково, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що з 20.07.2012 ОСОБА_1 безперервно працювала в органах прокуратури, що підтверджується відомостями трудової книжки позивача НОМЕР_1 .

Наказом прокурора Луганської області від 30.04.2020 №520к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Луганської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з 05.05.2020.

Цим наказом відділу фінансового та бухгалтерського обліку прокуратури Луганської області вказано провести остаточний розрахунок і виплату усіх належних позивачці виплат при звільненні.

З указаним наказом ОСОБА_1 ознайомилася 04.05.2020.

Згідно з розрахунковим листом за 2020 рік, за травень 2020 року ОСОБА_1 нараховано до виплати: оклад у сумі: 603,16 грн; компенсація відпустки щорічної: 6111,44 грн; щомісячна премія: 949,97 грн; індексація по постанові КМУ №526: 39,16 грн; надбавка за вислугу років прокурорам і слідчим: 120,63 грн; надбавка за виконання ОВР: 542,84 грн, всього нараховано: 8367,20 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон № 1697-VII.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі Закон № 113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до Закону № 113-IX статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Згідно зі статтею першою КЗпП України кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами пункту 1 частини першої КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом № 113-IX від 19.09.2019 статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою.

Відтак, відповідно до частини п`ятої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Судами встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі Закону № 1697-VII, а саме відповідно на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Натомість КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон № 1697-VII є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте КЗпП України регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Тому, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Слід зазначити, що внесені зміни Законом № 113-IX в Закон № 1697-VII та в Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Закон № 1697-VII встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Внесені зміни в Кодекс законів про працю стосуються обмежень щодо застосування положень частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Відтак, не встановлює обмеження, щодо застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 823/276/16, від 11.11.2019 у справі № 817/1227/17.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних дні за цей період.

Згідно з довідкою від 05.05.2020 № 18-345вих-20 у березні 2020 року заробітна плата позивача становила 8163,73 грн (за 8 відпрацьованих днів), за квітень 2020 року 21429,80 грн (за 21 відпрацьованих дні). Сума середньоденної заробітної плати складає 1020,47 грн, сума середньомісячної заробітної плати складає 21 319,60 грн.

Тому, оскільки відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, правильним є висновок місцевого суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 21 429,80 грн.

Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 60/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 27 травня 2021 року у справі № 380/4855/20, від 24 червня 2021 року у справі № 200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, від 16 вересня 2021 року у справі № 600/690/20-а, від 30 вересня 2021 року у справі № 160/10949/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 380/5278/20.

Ураховуючи викладене, позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 21 429,87 грн, невиплаченої при звільненні, слід задовольнити.

Апелянт також зауважує, що розрахунковий період для обрахування виплати ОСОБА_1 є березень-квітень 2020 року, оскільки її звільнено у травні 2020 року. Середньомісячне число робочих днів за означений період становить 21 робочий день ((21+21 )/2=21 (березень - 21 день, квітень - 21 день)).

Таким чином, сума вихідної допомоги у випадку її нарахування повинна становити 21 429,87 грн (1020,47 грн х 21 робочий день).

В мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції навів правильні розрахунки суми вихідної допомоги, визначивши її розмір - 21 429,87 грн.

Отже, допущена місцевим судом описка в резолютивній частині (21 489,87 грн замість 21 429,87 грн) може бути виправлена в установленому процесуальним законодавством порядку.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 51 023,50 грн за затримку розрахунку при звільненні, а саме затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, з дня наступного за днем звільнення, тобто з 6 травня 2020 року до 16 липня 2020 року, місцевий суд дійшов висновку, що при розмірі невчасно виплаченої вихідної допомоги в сумі 21 429,87 грн, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 51 023,50 грн, проте, як встановлено судом, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 490 846,04 грн, що набагато перевищує розмір невчасно виплаченої суми вихідної допомоги.

Як було зазначено судом вище, рішення місцевого суду оскаржене лише відповідачем.

Разом із тим, апелянт не погоджується з такими висновками та зазначає у скарзі, що з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, періоду заборгованості щодо на рахованої до виплати суми, а також стягнення судом за результатами розгляду іншої справи (№ 360/2157/20) на користь позивача середнього заробітку за період вимушеного прогулу вважаємо, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 21 489,87 грн є таким, що не відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Апелянт зазначає, що позивач оскаржив в судовому порядку своє звільнення.

Дійсно, відповідно до рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі № 360/2157/20, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу від 30.04.2020 № 520к, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 1 з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 10.04.2020 № 283 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки» прийняте відносно ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Луганської області від 30.04.2020 № 520к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Луганської області з 05 травня 2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Луганської області з 06 травня 2020 року.

Стягнуто з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2020 року по 16 грудня 2020 року у сумі 159193 (сто п`ятдесят дев`ять сто дев`яносто три) гривень 32 копійок з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 21429 (двадцять одна тисяча чотириста двадцять дев`ять) гривень 80 копійок з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Отже, в справі № 360/2157/20 в порядку статті 235 КЗпП України на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 159 193,32 грн за період з 06.05.2020 по дату ухвалення рішення суду 16.12.2020, причому в сумі 21429,80 грн (визначеному місцевим судом в нинішній справі до стягнення в якості середнього заробітку) допущено до негайного виконання рішення суду, а в нинішній справі вона вимагає стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України за період з 06.05.2020.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Також в постанові від 29 листопада 2021 року в справі № 815/42/16 Верховний Суд зауважив, що позовні вимоги у частині оскарження бездіяльності ГУ МВС в Одеській області щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні й стягнення середнього заробітку за весь час затримки цієї виплати є взаємовиключними з вимогами стосовно оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які були задоволені судами попередніх інстанцій. В цій справі Верховний Суд також послався на висновки Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 в справі № 755/12623/19 дійшла наступних висновків:

«У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що ОСОБА_1 поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли, що узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц (провадження № 61-5745св18).

Ні КЗпП України, ні Законом № 108/95-ВР не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в цій частині з огляду на їх необґрунтованість.».

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18 та від 29 листопада 2021 року в справі № 815/42/16, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 в справі № 755/12623/19.

З огляду на зазначене, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України за період з 06.05.2020, - відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду частковому скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі № 360/2189/20 скасувати в частині стягнення з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 489,87 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, та прийняти нову постанову, якою в задоволенні цієї частини позову відмовити.

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі № 360/2189/20 залишити без змін.

Повне судове рішення 18 травня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді І. В. Геращенко

І. Д. Компанієць