Справа № 400/9818/21
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 р. № 400/9818/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороз А. О. у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

про:визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі-відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо неналежних нарахувань позивачу та виплат і компенсацій, передбачених на день звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням терміну контракту, а саме: невиплат індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 де базовий місяць січень 2008 та з 01.03.2018 по 14.09.2021 (день звільнення з військової служби), з урахуванням абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 № 1078; компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік; одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2021 рік; компенсації вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби з 14.09.2016 по 14.09.2021 роки; неповної виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та порушення порядку обчислення вислугу років з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393;

- зобов`язати відповідача внести зміни в наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2021 № 267 (по строковій службі) та здійснити позивачу перерахунок вислуги років у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, нарахувати та виплатити: індексацію грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 де базовий місяць січень 2008 та з 01.03.2018 по 14.09.2021 (день звільнення з військової служби), з урахуванням абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 № 1078; компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік; одноразову матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2021 рік; компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби з 14.09.2016 по 14.09.2021 роки; одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, з урахуванням раніше проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при звільненні позивачу відповідач здійснив нарахування та виплати не в повному обсязі, а також не вірно провів розрахунок вислуги років.

Ухвалою від 26.10.2021 судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що позивачу при звільнені проведені проведенні в повному обсязі та з урахуванням норм чинного законодавства.

13.06.2022 ухвалою суд зупинив провадження у справі.

07.04.2023 ухвалою провадження у справі поновлено.

Суд розглянув справу відповідно до вимог ст. 262 КАС України без проведення судового засідання, в порядку письмового провадження, на підставі матеріалів справи.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Позивач 29.01.2015 був призваний на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.01.2015 № 17.

07.03.2015 наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.03.2015 № 38 позивача прийнято на службу у військовій частині НОМЕР_2 .

При цьому, у період з 20.06.2015 по 05.09.2015 та з 01.10.2015 по 28.04.2016 позивач брав участь в антитерористичній операції.

Наказом першого заступника начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.04.2016 № 109 був звільнений у запас з 11.04.2016 року.

14.09.2016 позивач прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України терміном на 5 (п`ять) років на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 08.09.2016 № 833, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від № 128 зарахований до списків особового складу Новобузького районного військового комісаріату Миколаївської області та поставлений на всі види забезпечення.

04.07.2017 року позивач переведений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 04.07.2017 № 98, де позивач проходив військову службу до 14.01.2021 року.

При цьому, у період з 10.10.2018 року по 04.06.2019 рік позивач виконував бойові завдання на території Луганської області у складі військової частини НОМЕР_5 (108 батальйон 10 гірсько-штурмової бригади) та у період з 10.09.2019 року по 23.03.2020 року позивач виконував бойові завдання на території Донецької області у складі військової частини НОМЕР_6 .

14.01.2021 року відповідно до наказу Командувача військ Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 24.12.2020 № 371 (по особовому складу), позивача призначено на посаду командира 3 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_7 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.01.2021 № 20 (по стройовій частині) мене з 17.01.2021 року зараховано до списків особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення.

При цьому, у період з 17.01.2021 року по 21.02.2021 року позивач безпосередню виконував бойові завдання у складі військової частини НОМЕР_1 залученої до Операції Об`єднаних Сил на території Донецької області.

14.09.2021 року, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від

№ 267 (по стройовій частині), позивача звільнено з військової служби за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 5 статті 26 Закону України

«Про військовий обов`язок і військову службу».

Однак, при звільнені позивач вважає, що йому не вірно розраховано вислугу років, що призвело до заниження виплати при звільненні, а також невиплачено індексацію грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 де базовий місяць січень 2008 та з 01.03.2018 по 14.09.2021 (день звільнення з військової служби), з урахуванням абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 № 1078; компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік; одноразову матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2021 рік; компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби з 14.09.2016 по 14.09.2021 роки.

При цьому, позивач зазначив, що до звільнення ним подавались рапорти про звільнення та нарахування і виплати всіх передбачених чинних законодавством України грошових виплат та компенсацій, належного грошового забезпечення, у зв`язку із звільненням.

Вважаючи дії відповідача, що полягають у невиплаті позивачу при звільнені всіх виплат, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно частини першої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, згідно з п. 4 якого, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Оплата праці (грошове забезпечення) індексується у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Приклад обчислення суми індексації грошових доходів громадян наведений у Додатку № 2 вищевказаного Порядку ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Частиною 4 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком (ст. 233 КЗпП України).

Індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність бюджетних коштів, оскільки у рішенні ЄСПЛ Кечко проти України (Заява N 63134/00) від 8 листопада 2005 року у п.26 зазначено, що суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відсутність коштів не може нівелювати право позивача, як військовослужбовця на достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів передбачене ст.9 Закону України №2011.

Щодо базового місяця за цей період, суд зазначає наступне.

Так, розтлумачивши пп. 2, 5 Порядку № 1078, у справах № 400/1118/21 і № 420/3593/20 Верховний Суд вказав, що для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.

Отже, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.

Згідно з пунктом 10-2 Порядку № 1078, для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.

Аналіз наведених норм законодавства України, дає підстави дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

Відповідно до пункту 13 вказаної Постанови вона набрала чинності з 01.01.2008 року.

Пунктом 3 Постанови № 1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців та курсантів навчальних закладів.

Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме: до 01 березня 2018 року.

Тобто з 01.01.2008 року по 01.03.2018 року Постанова № 1294 була чинною, зміни до схеми посадових окладів військовослужбовців за весь цей період не вносились.

Отже, відповідно до положень Порядку № 1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 400/1118/21, від 20.04.2022 року у справі № 420/3593/20, від 23.08.2022 року у справі № 420/11625/21.

Окрім того, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.01.2022 року у справі № 400/1118/21 та від 28.09.2022 року у справі № 400/1119/21: " ... Стосовно дискреційних повноважень, Верховний Суд уже зазначав, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 13.12.2018 у справі № 802/412/17-а, від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17, від 09.06.2022 у справі № 600/524/21-а."

У вказаних постановах Верховний Суд також зауважив: " ... Верховний Суд у своїй практиці указував на те, що повноваження державних органів стосовно визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, оскільки законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень - проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 103 відсотки.

Зазначені висновки Суд виклав у постановах від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а, від 26.01.2022 у справі № 400/1118/21, від 20.04.2022 у справі № 420/3593/20, від 09.06.2022 у справі № 600/524/21-а."

Таким чином, позов в частині позовних вимог про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати у період з 14.09.2016 по 28.02.2018 включно індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січня 2008 року та зобов`язання її нарахувати, та виплатити підлягає задоволенню.

Щодо ненарахування та невиплати індексації у період з 01.03.2018 по 14.09.2021 року (день звільнення з військової служби) і зобов`язання виплатити її, суд зазначає наступне.

Місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Постановою № 1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

Відповідно до пункту 13 указаної Постанови вона набрала чинності з 01 січня 2008 року.

Відповідно до частини другої пункту 1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11 червня 2008 року № 260, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

Тому обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації у даному випадку слід здійснювати з квітня 2018 року.

За інформацією, розміщеною на офіційному сайті Державної служби статистики України, лише у жовтні 2018 року відбулося перевищено порогу індексації 103%.

Таким чином, право на індексацію заробітної плати у позивача виникло у жовтні 2018 року та, оскільки індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, то індексацію необхідно проводити з грудня 2018 року. Так, відповідачем підтверджено, що виплату індексації ним забезпечено з квітня 2018 року, індексація здійснювалась і весь 2021 рік до дня звільнення позивача.

Тому позов в цій частині вимог задоволенню не підлягає.

Щодо компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 року № 504/96ВР, установлено такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни" від 14.05.2015 року № 426-VIII, доповнено Закон України "Про відпустки" статтею 16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин була викладена в наступній редакції: "Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік."

Згідно п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частиною 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII передбачено право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 2, 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до ч. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Частиною 18 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу вимог ч. 19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене в Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ та "Про оборону України" від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Так, відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому, суд зазначає, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 року № 405/31857 (надалі - Інструкція), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної та додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення.

Відповідно до пункту 5 розділу XXXI Інструкції, у рік звільнення військовослужбовців з служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

У постанові Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18 зокрема зазначено, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів:

- безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін;

- грошова компенсація відпустки особі.

Частиною 3 ст. 291 КАС України встановлено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Проаналізувавши ознаки типової справи, зазначені Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 року (особа позивача, відповідача, підстава та предмет спору, аналогічні позовні вимоги позивача, відносини, що регулюються однаковими нормами права), суд дійшов висновку, що справа №400/9818/21 в частині вимог є типовою справою.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_8 від 29.01.2016 року, позивач отримав статус учасника бойових дій у січня 2016 року. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 267 позивача звільнено з військової служби з 14.09.2021 і йому, зокрема виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2021 роки. Тобто, відповідач не виплатив позивачу належну йому компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік. Суд відхиляє посилання відповідача, що цю компенсацію повинна була виплати військова частина НОМЕР_9 , оскільки до суду відповідачем не надано докази виплати цією частиною зазначеної виплати, а відповідач є військовою частиною з якої 14.09.2021 року позивача звільнено і яка мала провести всі належні виплати при звільнені.

Таким чином, в цій частині позов підлягає задоволенню.

Щодо невиплати позивачу одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2021 рік, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 1 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 7 розділу ХХIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно пункту 1 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 № 65 Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Інші одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Необхідне зазначити, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З даного приводу, варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену, в тому числі в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає.

Позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема, подав за підпорядкуванням рапорт про нарахування та виплату йому всіх належних виплат при звільнені, який був поданий до звільнення і, оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2021 року не була виплачена, то цей рапорт мав бути розціненим відповідачем, у тому числі і рапортом про виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Відтак, суд відхиляє доводи відповідача, що позивач не звертався до нього з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо обчислення вислуги років позивача та виплат одноразової грошової допомоги при звільнені, суд зазначає наступне.

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 (далі Порядок № 393).

Пунктом 1 Порядку № 393 установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті ж статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховується, зокрема, військова служба в Збройних Силах.

Згідно пп. а п. 3 Порядку № 393 до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах:

один місяць служби за три місяці, зокрема:

час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції;

час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Так, у наказі про звільнення позивача зазначено, що його вислуга років на день звільнення з військової служби станом на 14.09.2021 року становить 8 років 07 місяців 26 днів. В календарному обчислені вислуга років складає 06 років 01 місяць 02 дні. В пільговому обчислені вислуга років складає 02 роки 06 місяці 02 дні.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач брав участь в АТО та ООС, а саме:

- у період з 20.06.2015 року по 05.09.2015 року у складі військової частини пп. В2749, або 00 років 02 місяці 15 днів;

- у період з 01,10.2015 року по 28.04.2016 року у складі військової частини пп. В2749 або 00 років 06 місяців 27 днів;

- у період з 10.10.2018 року по 04.06.2019 рік у складі військової частини НОМЕР_5 (108 батальйон 10 гірсько-штурмової бригади) або 00 років 07 місяців 24 днів;

-у період з 10.09.2019 року по 23.03.2020 року у складі НОМЕР_10 окремого розвідувального батальйону (в/ч НОМЕР_6 ) або 00 років 06 місяців 13 днів;

Також, у наказі командира військової частини НОМЕР_3 від 1401.2021 року № 7 (по стройовій частині) календарна вислуга років становила 07 років 06 місяців 01 день, а пільгова - 03 роки 11 місяців 08 днів. Тобто загальна вислуга років до початку військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , станом на 17.01.2021 року, становила 11 років 05 місяців 09 днів (тобто вислуга більше 10 років), що суперечить обчисленню вислуги років, у наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 14.09.2021 року.

У період з 17 січня 2021 року по 14 вересня 2021 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що становить 00 років 07 місяців 27 днів, із яких безпосередньо виконував бойові завдання на лінії ротних опорних пунктів військової частини НОМЕР_1 у складі ООС у період з 17.01.2021 по 21.02.2021 року.

Загальна пільгова вислуга років складає суму двох періодів (військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та в інших військових частинах), що становить 04 роки 03 місяці 24 дні.

Крім цього, для повного календарного обчислення вислуги років я вказую, що проходив військову службу за мобілізацією, військову службу за контрактом та навчався у вищому навчальному закладі по закінченню якого отримав військове звання молодшого лейтенанта запасу. Зокрема, у період з 01.09.2010 року по 30.06.2014 рік позивач навчався у Миколаївському національному університеті ім. Сухомлинського, що становить 3 роки 9 місяців 29 днів (додаток до диплому про вищу освіту НОМЕР_11 ), із яких згідно Постанови КМУ №393 періоду додатково входить до календарної вислуги років, і цо становить 01 рік 10 місяців 29 днів; у період з 29.01.2015 року по 28.04.2016 рік я проходив військову службу по мобілізації у військовій частині пп НОМЕР_9 , або 01 рік 02 місяці 29 днів; у період з 14.09.2016 року по 14.09.2021 рік безперервно проходив військову службу по контракту осіб офіцерського складу ЗСУ, або 05 років 00 місяців 00 днів.

Разом календарна вислуга років складає суму цих періодів та становить 08 років 01 місяць 28 днів.

Загальна вислуга років складається із календарного та пільгового періоду, що становить 12 років 05 місяці 22 дні.

Порядок та умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регулюється розділом ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 2 розділу ХХХІІ Порядку №260, у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Абзацами 1-4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі - Постанова № 393) установлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці 1 цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги (абзаци п`ятий, сьомий пункту 10 Постанови № 393).

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови (абзац восьмий пункту 10 Постанови № 393).

За змістом правових норм абзацу 1 частин другої статті 15 Закону №2011, абзацу 2 пункту 10 Порядку № 393 та пункту 2 розділу ХХХІІ Порядку №260 законодавець розмежовує визначення самого права військовослужбовця, крім військовослужбовців строкової військової служби, на одноразову грошову допомогу при звільненні та визначення розміру такої допомоги.

У розумінні вказаних правових норм військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги «за наявності вислуги 10 років і більше».

При цьому суд зазначає, що законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності певного виду контракту, за закінченням якого військовослужбовцця звільнено з військової служби та виду вислуги (календарної, пільгової, тощо).

Більш того, законодавець не надає визначень ні «календарної вислуги років», ні «пільгової вислуги років». Правовими нормами Порядку №393 та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №806/2104/17, від 24.11.2020 у справі №822/3008/17, яка відповідно до вимог статті 242 КАС України підлягає врахуванню судом до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, з військової служби за закінченням контракту такі військовослужбовці мають права на одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах).

Таким чином, позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням строку контракту за наявності вислуги років повних 12 років, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом першим пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII.

В даному випадку, розмір такої допомоги визначається у вигляді 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 12 повних календарнних років служби позивача, а не як виплачено відповідачем.

З огляду на викладене, суд приходить висновку, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 12 повних календарних років служби, відтак в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню.

Щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно, суд зазначає наступне.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимогпостанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Відповідно до п. 3, 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року. Форма довідки затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року.

З аналізу зазначеної норми визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби. Місцем військової служби перед звільненням позивача є Військова частина НОМЕР_1 .

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем не видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі та невиплачено грошову компенсацію. Також, її невиплата підтверджується у відзиві відповідача.

Суд зазначає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 820/5767/17.

Крім того, суд зазначає, що на користь вказаного вище висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Аналогіячний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.08.2019 у справі № 2040/7697/18.

Отже, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для отримання позивачем грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що позивач просить визнати протиправними дії відповідача, але відповідач вчинив протиправну бездіяльність, тому суд вважає за необхідне, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплат і компенсацій, передбачених на день звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням терміну контракту, а саме: невиплат індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 де базовий місяць січень 2008; компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік; одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2021 рік; компенсації вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби з 14.09.2016 по 14.09.2021 роки; неповної виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та порушення порядку обчислення вислугу років з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 та зобов`язати провести зазначені виплати та компенсацій. В решті позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позов задовольнити частково.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось, так як позивач на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_12 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування належних ОСОБА_1 виплат і компенсацій, передбачених на день звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням терміну контракту, а саме: невиплати індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 де базовий місяць січень 2008; компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік; одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2021 рік; компенсації вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби з 14.09.2016 по 14.09.2021 роки; неповної виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та порушення порядку обчислення вислугу років з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_13 ) внести зміни в наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2021 № 267 (по строковій службі) та здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 ) перерахунок вислуги років у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, нарахувати та виплатити: індексацію грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 де базовий місяць січень 2008; компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік; одноразову матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2021 рік; компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби з 14.09.2016 по 14.09.2021 роки; одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, з урахуванням раніше проведених виплат.

4. У задоволенні вимоги про визнання протиправними дій щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 14.09.2021 (день звільнення з військової служби), з урахуванням абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 № 1078 та зобов`язання нарахувати та виплатити, відмовити.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз