Справа № 200/955/23
Суддя: Бєломєстнов О.Ю.
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року Справа№200/955/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бєломєстнова О.Ю.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

07.03.2023 року позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б), у якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_2 ;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову в призначенні пенсії № 74 від 12.01.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_2 з 04.01.2023 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції згідно з рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, зарахувавши до страхового стажу роботи періоди з 14.07.1997 по 14.09.1997, з 14.07.1997 по 14.09.1997, з 19.02.2004 по 07.12.2006 року.

В обґрунтування позову зазначила, що згідно із спірним рішенням страховий стаж позивача становить 24 роки 08 місяців 09 днів, пільговий стаж за Списком №2 складає 12 років 11 місяців 06 днів.

До страхового стажу не враховано періоди з 14.07.1997 по 14.09.1997, оскільки наявні розбіжності між датою звільнення (14.09.1997) та датою, зазначеною в наказі про звільнення (14.09.1999). Позивач пояснює такі розбіжності звичайною опискою.

Не враховано до страхового стажу також період догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з 22.03.1994 по 21.03.1997, оскільки в свідоцтві про народження дитини зазначено по батькові матері (українською) - ОСОБА_3 , а в паспорті зазначено по батькові (українською) ОСОБА_4 . Період з 07.12.2003 по 06.12.2006 не включений до страхового стажу, оскільки відсутня довідка з управління соціального захисту населення про період отримання допомоги по догляду за дитиною до 3 річного віку.

Позивач пояснює, що на момент отримання свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 вона мала інший паспорт, в якому можливо на час видачі свідоцтва про народження її по батькові було зазначене саме як « ОСОБА_3 ». Також зазначає, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 , а саме запису: № 9 з 19.02.2004 по 07.12.2006 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3х років.

Враховуючи рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, а також те, що позивач досягла 50 років та у неї наявний стаж роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років пільгового стажу, то вважає, що має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Наведене стало підставою її звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 09.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб.

24.03.2023 року відповідач надав відзив на адміністративний позов у якому зазначив, що 04.01.2023 позивач через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України звернулася із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах в порядку, визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон № 1058) та доданими до заяви документами.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.01.2023 року № 74 позивачу відмовлено у призначенні пенсії згідно положень ст. 114 розділу XIV-I Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного віку та страхового стажу. Вік позивача 50 років 0 місяців 7 днів. Страховий стаж становить 24 роки 11 місяців 10 днів, пільговий стаж 12 років 11 місяців 4 дні. Оскільки ОСОБА_1 станом на дату звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах в порядку, визначеному Законом № 1058, не досягла необхідного пенсійного віку - відсутні законні підстави для призначення вказаної вище пенсії.

Позивач наполягає на призначенні пенсії відповідно до рішення Конституційного суду від 23.01.2020 №1-р/2020 та на підставі ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788). У свою чергу відповідач зазначає, що рішення Конституційного суду від 23.01.2020 №1-р/2020 не відновлює дію Закону №1788 і не змінює правове регулювання спірних у цій справі правовідносин. Отже, під час вирішення питання про призначення пенсії позивачу Закон №1788, вважається таким, що втратив чинність, правовідносини щодо призначення пенсії на пільгових умовах виникли після втрати ним чинності і до спірних правовідносин цей Закон не застосовується, тому неможливе задоволення позовних вимог у цій справі на підставі норм Закону України Про пенсійне забезпечення.

Зазначає, що до страхового стажу позивача не враховано період з 14.07.1997 по 14.09.1997, оскільки наявні розбіжності між датою звільнення (14.09.1997) та датою, зазначеною в наказі про звільнення (14.09.1999). До страхового стажу за твердженням відповідача неможливо врахувати період догляду за дитиною 1994 року народження, оскільки по батькові, зазначене в свідоцтві про народження, не збігається з по батькові позивача за паспортом. Крім того, оскільки в свідоцтві про народження відсутні дані про отримання паспорту, періоди догляду за дітьми 2003 року народження та 2004 року народження до досягнення ними трирічного віку також не зараховано до страхового стажу позивача.

Починаючи з 01.01.2004 час догляду за дитиною до 3-річного віку зараховується до страхового стажу у разі отримання відповідної допомоги за даними персоніфікованого обліку. Тож для зарахування періоду догляду за дитиною за 2004 рік рекомендовано надати довідку органів соціального захисту населення про отримання допомоги.

Вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області правомірно прийнято рішення від 12.01.2023 року № 74 про відмову в призначенні даного виду пенсії. У зв`язку з наведеним просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Дослідивши подані сторонами документи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) є громадянкою України, згідно ст. 43 КАС України повністю здатна здійснювати власні адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б) є суб`єктом владних повноважень, основним завданням якого є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення. Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 на управління покладені повноваження, зокрема, щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошове утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункти 7, 8 пункту 4 Положення).

Позивач 04.01.2023 року за допомогою веб-порталу Пенсійного фонду звернулася із заявою про автоматичне призначення пенсії.

Відповідно до пункту 4.2 розділу ІV Постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 року № 25-1 Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Заява позивача відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням відповідача від 12.01.2023 року № 74 позивачу відмовлено у призначенні пенсії згідно положень ст. 114 розділу XIV-I Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного віку та страхового стажу. Вік позивача 50 років 0 місяців 7 днів. Страховий стаж визначений 24 роки 11 місяців 10 днів, пільговий стаж 12 років 11 місяців 4 дні. До страхового стажу не зараховано період роботи згідно записів трудової книжки з 14.07.1997 року по 14.09.1997 року, оскільки зазначена дата наказу на звільнення - 14.09.1999 року.

Також до страхового стажу неможливо врахувати період догляду за дитиною 1994 року народження, оскільки ОСОБА_5 матері не відповідає даним паспорта, 2003 р.н. та 2004 р.н., оскільки відсутні позначки про отримання паспортів. Для зарахування періоду догляду за дитиною за 2004 рік необхідно надати довідку з УСЗН про отримання допомоги.

Спірним питанням даної адміністративної справи є наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п.б ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, відповідно до заяви від 04.01.2023 року, а також зарахування до страхового стажу спірних періодів.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (Закон №1058).

Відповідно до частин 1-3 статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 1 статті 44 Закону №1058 встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вже зазначалося, відповідач в обґрунтування відмови у призначенні пенсії посилається, зокрема, на відсутність необхідного страхового стажу, оскільки до страхового стажу не враховано період роботи позивач згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 05.07.1999 року з 14.07.1997 року по 14.09.1997 року, оскільки дата наказу на звільнення 14.09.1999 року.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, та зазначено, що з прийняттям цього наказу Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.85 252), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.90 N 412, не застосовується.

Відповідно до п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

За приписами п.4.1 ч.1 Інструкції №58 записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів,і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України Про трудові книжки працівників від 27.04.1993 року № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Отже, чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил заповнення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Більше того, орган Пенсійного фонду наділений правом звернення до підприємств із відповідними запитами щодо підтвердження певних відомостей щодо особи, яка звертається за призначенням пенсії. Проте, доказів використання такого права відповідачем суду не надано.

Трудова книжка позивача містить належним чином вчинені записи, а саме:

запис №1 - 14.07.1997 року прийнята на ГОАО ЦОФ «Росія» маляром штукатуром 5 розряду, тимчасово на два місяці (наказ №88 від 14.07.1997);

запис №2 - 14.09.1997 року звільнена в зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі ст.36 п.2 КЗпП України (наказ №115-к від 14.09.1999).

Як вже зазначалося, відповідно до п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці вносяться після видання наказу (розпорядження), що виключає можливість внесення у 1997 році записів про звільнення згідно з наказом 1999 року. Враховуючи це, а також дотримання календарної черговості записів, порушення правил заповнення трудової книжки носить вочевидь технічний характер, правові наслідки чого мають нести посадові особи підприємства, а не позивач.

Зважаючи на це суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача з 14.07.1997 року по 14.09.1997 року.

Суд зазначає також, що згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 11 Порядку №637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України; документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Надання цих документів є додатковим способом підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій, який застосовується у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Як вбачається з наявної трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 05.07.1999 року, запис №9 підтверджує її перебування у відпустці по догляду за дитиною до трьох років з 19.02.2004 року по 07.12.2006 року.

Крім того, свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 16.01.2004 року свідчить про те, що позивачка є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що у відповідача були наявні підстави для зарахування періоду роботи позивача з 14.07.1997 року по 14.09.1997 року та період догляду за дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до трьох років з 19.02.2004 року по 07.12.2006 року до страхового стажу внесені до трудової книжки серії НОМЕР_3 , дата заповнення 05.07.1999 року.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність позначки про отримання паспортів та довідки з УСЗН про отримання допомоги, оскільки у спірному рішенні такі вимоги не обгрунтовані посиланням на відповідні докази та норми законодавства.

Відповідачем згідно з приписами ст. 77 КАС України не надані суду докази, якими він керувався при прийнятті рішення. Зокрема, не доведена відсутність у даних персоніфікованого обліку щодо позивача відомостей, згідно з якими якими вона не отримувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Крім того, до спірних правовідносин суд застосовує норми матеріального права з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148, що доповнив Закон № 1058 розділом XIV-1, який містить п. 2 ч. 2 ст. 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами ст. 12 Закону № 1788 право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з п. «б» ст. 13 Закону № 1788 в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону № 1788 вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14 пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213.

Згідно з п. 3 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 в редакції до внесення змін Законом № 213 для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (п. 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213.

У зв`язку із цим, на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788 з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788 з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058 з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (п. 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, п. 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788 з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020, а не Закону № 1058.

Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи пенсійного органу про те, що відповідно до ст. 5 Закону № 1058 дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком. Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон № 1788 був прийнятий раніше за Закон № 1058.

Велика Палата Верховного Суду також не погодилась з посиланням пенсійного органу на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, відповідно до якого положення Закону № 1788 застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148 мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку пенсійного органу, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788 відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788 всі інші положення, чого зроблено не було.

З огляду на встановлені фактичні обставини та зміст правових норм, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.01.2023 року № 74 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зауважує, що відповідач, користуючись наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різними способами та засобами для дотримання своїх зобов`язань, взагалі не врахував ступінь втрати однієї сторони, в нашому випадку позивача, його конституційного права на пенсійне забезпечення.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Згідно частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернення позивача, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При обранні суб`єкта владних повноважень, який після скасування рішення відповідача має повторно розглядати питання призначення пенсії позивачеві, суд виходить з відсутності підстав для відступлення від визначеного законодавством порядку такого розгляду.

Так, відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України

25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктами 4.3, 4.10 того самого Порядку визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Застосування Порядком формулювання орган, що призначає пенсію за місцем проживання та передача до цього органу пенсійної справи після призначення пенсії органом, що призначає пенсію говорить про те, що ці органи є різними. Не зважаючи на те, що статус цих органів у системі органів ПФУ збігається, вони виконують різні функції у спірних правовідносинах, що і складає принцип екстериторіальності.

З матеріалів справи вбачається, що органом, що призначає пенсію виступав відповідач, який після прийняття відповідного рішення передав електронну пенсійну справу позивача засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання.

Відтак саме відповідач уповноважений законодавством приймати рішення про призначення пенсії за заявою позивача. Невиправдане перекладення такого обов`язку на інший орган ПФУ становитиме порушення принципу екстериторіальності, тобто відокремлення органу, що призначає пенсію від органу, який її виплачує.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, враховуючи той факт, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.01.2023 року № 74 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.01.2023 року про призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», та з зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 14.07.1997 року по 14.09.1997 року та періоду догляду за дитиною до трьох років з 19.02.2004 року по 07.12.2006 року.

Суд наголошує, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.

Висновки суду, викладені в мотивувальній частині його рішення є в однаковій мірі обов`язковими для врахування суб`єктом владних повноважень при здійсненні своїх повноважень на виконання рішення суду, як і висновки, визначені в резолютивній частині рішення.

Отже, суд зауважує, що при визначенні меж встановлених зобов`язань необхідно враховувати як резолютивну, так і мотивувальну частини судового рішення.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову в частині, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог немайнового характеру, судовий збір підлягає стягненню з суб`єкта владних повноважень у розмірі 536,80 грн. (50% від сплаченої суми судового збору) на користь позивача, оскільки останнім при зверненні до суду з даним адміністративним позовом сплачено судовий збір 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.01.2023 року № 74 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 04.01.2023 року про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», та з зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 14.07.1997 року по 14.09.1997 року та періоду догляду за дитиною до трьох років з 19.02.2004 року по 07.12.2006 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати за сплату судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Повний текст судового рішення складено та підписано 17 травня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Бєломєстнов О.Ю.