Справа № 160/8176/23
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2023 року Справа № 160/8176/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Довгополій Т.В.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Соборний ВДВС, відповідач), в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:
- визнати дії державного виконавця Кітаєва С.С. протиправними, а саме дії державного виконавця по винесенню постанови №62712813 від 03.08.2020 про відкриття виконавчого провадження;
В обґрунтування позову зазначено, що наразі відкрито два виконавчі провадження №62712813 Соборного ВДВС та №63841459 приватного виконавця Русецької О.О. про стягнення з ОСОБА_1 за одним виконавчим листом суми виконавчого збору 13 470,21 грн та основної винагороди у розмірі 13 687, 70 грн. Підставою для стягнення з боржника виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. При стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Також, позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Ухвалою суду від 09.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) учасників справи в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України і призначено судове засідання на 15.05.2023 року; зобов`язано відповідача до 15.05.2023 року надати до суду копії матеріалів виконавчого провадження №62712813; постановлено, що питання щодо поновлення строку звернення до суду буде вирішено після отримання судом матеріалів ВП №62712813.
В судове засідання 15.05.2023 року представник відповідача не з`явився; витребувані судом докази не надав.
Судом відкладено судове засідання на 17.05.2023 року та повторно зобов`язано відповідача надати до суду копії матеріалів виконавчого провадження №62712813.
17.05.2023 року представник відповідача надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що проти позову заперечує та просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Також, представником відповідача заявлено клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з порушенням позивачем строку звернення до суду. Так, ОСОБА_1 з матеріалами виконавчого провадження ознайомлена, а також має відповідну інформацію виходячи з матеріалів, що додані до позовної заяви, направленої до суду у вигляді копій постанов державного виконавця. Надати детальну інформацію відповідач не має можливості у зв`язку з тим, що виконавчі провадження, які перебували на виконанні та трекінги відправлень в період з 2019-2020 року знищені у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Державного виконавця Кітаєва С.С., яким було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору звільнено.
У зв`язку з ненаданням відповідачем матеріалів ВП №62712813, судом відкладено судовий розгляд справи на 19.05.2023 року.
18.05.2023 року до канцелярії суду надійшли додаткові пояснення представника Соборного ВДВС, в яких, з посиланням на статті 9, 13, 28 Закону України «Про виконавче провадження», вказано, що згідно з відомостями, які зазначені у заяві про відкриття виконавчого провадження, постанова була направлена за адресою ОСОБА_1 , вказаною у документі. Повторно зазначено, що трекінги відправлень в період з 2019-2020 року знищені у зв`язку з закінченням терміну зберігання. До додаткових пояснень представника Соборного ВДВС долучені копії матеріалів ВП №62712813 та заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.
В судове засідання 19.05.2023 року з`явився позивач.
Враховуючи надання відповідачем копій матеріалів ВП №62712813, неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.
На підставі частини 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Враховуючи досліджені судом докази та недоведення відповідачем в порядку вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України часу вручення відповідачем позивачу постанов від 03.08.2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП №59276570 та про відкриття виконавчого провадження № 62712813, суд приходить до висновку про порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом з поважних причин та про необхідність задоволення заяви позивача про поновлення строку звернення до суду та відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.
В судовому засіданні 19.05.2023 року оголошена усна ухвала про поновлення строку звернення до суду з цим позовом.
В судовому засіданні 19.05.2023 року позивач позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
З матеріалів справи встановлено, що 05.06.2019 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кітаєвим С.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59276570 з примусового виконання виконавчого листа №2-5676/11 від 05.08.2013 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованості у розмірі 136877,00 грн. В пункті 2 постанови ухвалено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 13 687,70 грн.
03.08.2020 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кітаєвим С.С. у виконавчому провадженні №59276570 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з тим, що надійшла заява про повернення виконавчого документу. Оскільки виконавчий збір в повній мірі не стягнуто, постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13 470,21 грн вирішено виділити в окреме провадження.
03.08.2020 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кітаєвим С.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62712813 з виконання постанови від 03.08.2020 року № ВП 59276570 про стягнення виконавчого збору у розмірі 13 470,21 грн.
08.12.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63841459 з примусового виконання виконавчого листа №2-5676/11 від 05.08.2013 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованості у розмірі 136877,00 грн. В пункті 3 постанови ухвалено про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 13 687,70 грн.
08.12.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. винесено постанову у виконавчому провадженні №63841459 про стягнення з боржника основної винагороди, в якій вирішено стягнути з ОСОБА_1 основну винагороду у розмірі 13 687,70 грн.
Позивач, вважаючи протиправним подвійне стягнення виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця при виконанні одного виконавчого документу, звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 1 Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша статті 5 цього Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.
Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Системний аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.
Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.
Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.
Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.
Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.
Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.
Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).
У цьому контексті насамперед суд зауважує, що означене питання [про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа] полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.
Розв`язуючи це питання, суд зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».
Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж у цій справі, позаяк у його випадку не було передачі виконавчого документа.
Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.
Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.
Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
За правилами частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
На основі цього, для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.
Застосування аналогії закону дозволяє суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.
Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.
Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.
Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.
Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не порушивши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.07.2022 року у справі №320/6215/19.
Характер і зміст спірних правовідносин свідчать про те, що звернувшись до суду з позовною вимогою про визнання протиправними дій державного виконавця по винесенню постанови №62712813 від 03.08.2020 року про відкриття виконавчого провадження позивачем обрано неналежний спосіб правового захисту, адже в той період часу державний виконавець діяв згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».
Порушення права позивача, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом виникло після винесення приватним виконавцем постанови про стягнення основної винагороди, коли виникло питання щодо можливого подвійного стягнення з позивача виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за одним виконавчим документом.
З урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування аналогії закону, належним та ефективним способом захисту такого права є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
За наведених обставин, здійснивши системний аналіз положень чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, встановивши фактичні обставини справи на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1073,60 грн, що документально підтверджується квитанцією КБ «ПРИВАТБАНК» №9303-0522-2045-1373 від 19.04.2023 року.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 536,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись статями 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судові витрати у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривні 80 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар