Справа № 320/5616/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року 320/5616/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.02.2021 №0-1027 та від 16.02.2021 №0-1027.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що контролюючим органом оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості», однак вважає, що належне йому нерухоме майно не є об`єктом оподаткування, оскільки будь-які будівлі, які призначені для промислового виробництва незалежно від того, хто є їх власником-фізичні чи юридичні особи, звільняються від оподаткування відповідно до вимог п.п.«є» п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ОСОБА_1 було здійснене за податковими повідомленнями-рішеннями від 16.02.2021 №0-1027, №0-1027 на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рішення сільської ради, що в свою чергу відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 замінено відповідача у даній справі - Головне управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 43141377) на його правонаступника - Головне управління ДПС у Київській області, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (ідентифікаційний код 44096797; місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.07.2021 зупинено провадження у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 поновлено провадження у справі та вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

05.04.2021 позивачем від Головного управління ДПС у Київській області було отримано податкові повідомлення-рішення форми «Ф» від 16.02.2021, якими нараховане зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік, на загальну суму 139578,04 грн., в т.ч.:

- №0-1027 на суму 6180,05 грн.;

- №0-1027 на суму 133397,99 грн.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем вказаних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 Податкового кодексу України.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1).

У відповідності до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування:

а) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності);

б) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;

в) будівлі дитячих будинків сімейного типу;

г) гуртожитки;

ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад;

д) об`єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об`єкта на дитину;

е) об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках;

є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;

ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності;

з) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств;

и) об`єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об`єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність;

і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг.

Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 14.1.129-1 пункту 14-1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 у редакції Закону України від 28.12.2014 №71-VIII визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Позивач вважає належний йому цілісний майновий комплекс нежитлових будівель - будівлями промисловості, оскільки містить виробничі цеха та складські приміщення, отже вони не є об`єктом оподаткування.

Так, відповідно до матеріалів справи, у власності позивача на підставі Свідоцтва від 29.01.2013 та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.01.2013 перебуває комплекс нежитлових будівель загальною площею 3032,4 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з наступних об`єктів:

№ 2 літ. «А-4», нежитлове приміщення виробничого цеху загальною площею 2263, 4 кв.м.;

літ. «Б», овочесховище загальною площею 48,8 кв.м.;

літ. « 1-Д», кімната комірників загальною площею 6,7 кв.м.;

літ. « 1-3», допоміжні приміщення загальною площею 121,1 кв.м.;

літ. « 1Ж», склад загальною площею 130,8 кв.м.;

літ. « 1-К2», господарське приміщення загальною площею 219,1 кв.м.;

літ. « 1Ф», холодильник загальною площею 291,3 кв.м.

Вказані будівлі за цільовим призначенням є цехом з виробництва заморожених напівфабрикатів.

Таким чином, належні позивачу будівлі безпосередньо задіяні у промисловому виробництві харчової продукції.

Про вказане свідчать відомості із вищезазначеного витягу, згідно з якими комплекс будівель і споруд розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :06:036:0019, цільове призначення - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення площею 0,3954 га.

Таким чином, перераховані вище будівлі складають цілісний майновий комплекс та на підставі договору від 25.11.2015 надані в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 для використання за цільовим призначенням.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вказує на протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки вважає, що норма підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України розповсюджується не лише на підприємства, а й на фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність.

Щодо даного твердження, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 частково відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

У постанові від 16.04.2020 у справі №810/1011/18 Верховний Суд зазначив, що «Суд вважає необґрунтованими доводи суду апеляційної інстанції, що норма підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України розповсюджується лише на підприємства та не поширюється на фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність, враховуючи таке.

Норма підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).».

Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, які наведені в постанові від 23 квітня 2020 року у справі №240/6132/18.

Водночас, в межах розгляду даної справи підлягають доказуванню не лише обставини щодо статусу належного позивачу об`єкту нерухомості та суб`єкта-платника, а й щодо використання такого об`єкту за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Матеріалами справи підтверджено, що видами діяльності ФОП ОСОБА_2 за КВЕД є: 10.13 Виробництво м`ясних продуктів (основний); 46.32 Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 55.10 Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування; 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 №530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг),- який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини; матеріалів^ устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким виробництво - це економічна діяльність, результатом якої є продукція. Це поняття використовують для позначення всіх видів економічної діяльності.

Термін "виробництво" призначено не тільки стосовно сільського господарства (секція «А»), добувної або переробної промисловості. Його використовують також стосовно сфери послуг. Для позначення виробництва можуть використовувати і точніші терміни: надання послуг, оброблення, перероблення тощо залежно від сфери діяльності. Обсяг виробництва вимірюють за допомогою різних методів у натуральному чи вартісному вираженні.

Таким чином, орендар, що на законних підставах та за цільовим призначенням використовує нерухоме майно позивача, є суб`єктом господарювання у сфері харчової промисловості та промислового виробництва харчових продуктів (заморожених напівфабрикатів).

Отже, суд приходить до висновку, що на об`єкти нерухомості, які належать позивачу, розповсюджується підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а відтак податкове повідомлення-рішення від 16.02.2021 №0-1027 на суму 133397,99 грн. є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо законності винесення податкового повідомлення-рішення від 16.02.2021 №0-1027, суд зазначає наступне.

Відповідно до матеріалів справи, позивачу на праві приватної власності належали приміщення колишньої їдальні площею 785,1 кв.м., що розташовувались за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, на основі розробленої проектно-кошторисної документації, вказане приміщення протягом серпня 2007 року - травня 2010 року було реконструйоване та переобладнане в цех по виготовленню напівфабрикатів, з прибудовою складу холодильників та допоміжних споруд.

Відповідно до Акту готовності об`єкта до експлуатації №1630 від 22.12.2010 та довідки Київської обласної державної інспекції промислової безпеки та охорони праці, вказаний об`єкт загальною площею 3032,4 кв.м. було визнано закінченим у будівництві та готовим до експлуатації

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно з ч.1 ст. 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

При цьому, новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №335/640/15-ц.

За загальним визначенням реконструкція підприємства - переобладнання існуючих виробничих потужностей, пов`язане з удосконаленням виробництва і підвищенням його техніко- економічного рівня на основі науково-технічних досягнень, що здійснюється за комплексним проектом реконструкції підприємства з метою збільшення виробничих потужностей, поліпшення якості та зміни номенклатури продукції, поліпшення умов праці та охорони навколишнього природного середовища.

Реконструкція діючих підприємств - переобладнання діючих цехів та об`єктів основного, підсобного та обслуговуючого призначення без розширення існуючих будівель і споруд основного призначення та без збільшення чисельності працівників з одночасним поліпшенням умов їх праці та охорони навколишнього природного середовища, здійснюване з метою вдосконалення виробництва та підвищення його техніко-економічного рівня, збільшення виробничих потужностей, зміни номенклатури продукції та поліпшення її якості (постанова Кабінету Міністрів України № 1764 від 27.12.2001 року).

Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, серед іншого, було затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (із змінами та доповненнями, далі - Порядок №1127). Зазначений Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Окремі особливості державної реєстрації речових прав на реконструйовані об`єкти нерухомості визначено в п.п. 10-1, 45, 77, 78, 80 Порядку №1127.

При цьому, жодна норма вказаного Порядку не передбачає реєстрації і перебування у власності особи обох об`єктів нерухомого майна одночасно - і того, що існував до реконструкції, і того, що був прийнятий в експлуатацію в результаті реконструкції, оскільки розглядає їх саме як єдиний об`єкт права власності.

Судом встановлено, що 29.01.2013 року право власності на реконструйований об`єкт нерухомості «Цех по виготовленню напівфабрикатів з прибудовою складу холодильників та допоміжних споруд» у складі цілісного майнового комплексу, було зареєстровано позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, у власності позивача на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від16.02.2021 №0-1027 не перебувало жодного об`єкту нерухомого майна, площею 785,1 кв.м., оскільки вказаний об`єкт входить до складу цілісного майнового комплексу загальною площею 3032,4 кв.м.. стосовно якого відповідачем було винесене спірне податкове повідомлення-рішення від 16.02.2021 №0-2017 на суму 133397,99 грн.

Окрім того, Головним управлінням ДПС у Київській області при прийнятті вказаного податкового повідомлення-рішення не було враховано презумпцію правомірності рішень платника податку, закріплену п.п.4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, відповідно до якої в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

При цьому, виходячи із спірних правовідносинах, необхідно врахувати рішення Європейського суду з прав людини у справах Сєрков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06), якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що висновки податкового органу, покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, є необґрунтованими, у зв`язку з чим податкові повідомлення-рішення форми «Ф» від 16.02.2021 №0-1027 та №0-1027 є протиправними та підлягають скасуванню.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1395,78 грн., що підтверджується квитанцією від 27.04.2021.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 249, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 16.02.2021 №0-1027 та від 16.02.2021 №0-1027.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1395 (одна тисяча триста дев`яносто п`ять) грн. 78 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.