Справа № 380/19138/22
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

представника позивача Огородника О.І.,

представника відповідача Фалько М.М.,

представника третьої особи Федорової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України про визнання протиправними дій та рішень, визнання протиправними та скасування припису і наказу, визнання протиправною постанови, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач; ОСОБА_1 ) до Державної інспекції архітектури та містобудування України , місцезнаходження: 01133 м. Київ, б-p Лесі Українки, 26 (далі відповідач; ДІАМ), в якій позивач, згідно із заявою про збільшення позовних вимог від 06.02.2023, просить:

- визнати протиправними дії та рішення Державної інспекції архітектури та містобудування щодо призначення та проведення перевірки на об`єкті Будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ;

- визнати протиправним та скасувати припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил від 22.11.2022, складений Державною інспекцією архітектури та містобудування відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 ;

- визнати протиправною постанову №20/02-19 по справі про адміністративне правопорушення від 01.12.2022 за ч.6 ст.96 КУпАП, складену Державною інспекцією архітектури та містобудування відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_5 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції архітектури та містобудування України №206 від 27.10.2022 Про проведення позапланової перевірки за адресою АДРЕСА_2 , замовник будівництва ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 .

Ухвалою від 04.01.2023 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою від 10.01.2023 суд задовольнив заяву представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 20.02.2023 суд залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство розвитку громад та територій України місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 9 (далі третя особа).

Ухвалою від 13.02.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд прийняв до провадження заяву представника позивача про збільшення позовних вимог від 06.02.2023.

Ухвалою від 03.04.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника третьої особи про заміну сторони у справі та допустив зміну найменування третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерства розвитку громад та територій України на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Ухвалою від 06.04.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 08.05.2023 суд задовольнив клопотання представника третьої особи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протокол складений з порушенням вимог закону, адже позивач не була присутньою при його складенні. Відповідач не повідомив позивача про розгляд справи, який відбувся 01.12.2022, а тому не мав права розглядати справу про адміністративне правопорушення. До цього ж, позивач повідомила відповідача про неможливість бути присутньою при проведенні перевірки. Інспектор не встановив хто є суб`єктом містобудування та провів перевірку без його присутності, оскільки позивач не була забудовником станом на листопад 2022 року, об`єкт було здано та відчужено. Окрім цього, порушення відповідачем Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю призвело до позбавлення позивача права ознайомитись з актом перевірки та подати заперечення.

25.01.2023 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що позивач була належним чином повідомлена про дату та час проведення перевірки (що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення), не прибула і не уповноважила представника представляти її інтереси під час проведення перевірки на об`єкті будівництва, чим не забезпечила безперешкодний доступ до місця будівництва об`єкту, та до об`єктів, що підлягають обов`язковому обстеженню. Враховуючи що перевірка проводилася у відповідності до абзацу четвертого пункту Порядку №553 із залученням представників органів місцевого самоврядування, тому твердження представника позивача про порушення порядку проведення перевірки є безпідставними. Оскільки від позивачки не надходило клопотань про відкладення розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 268 КУпАП адміністративну справу розглянуто 01.12.2022 та винесено постанову № 20/02-19 по справі про адміністративне правопорушення від 01.12.2022. Позивач, яка будучи завчасно обізнаною про день, час і місце проведення перевірки, свідомо не створила належних умов для проведення перевірки.

Діючим законодавством не передбачено зазначення підстав перевірки в інших документах, крім направлення. Отже, у повідомленні чітко зазначено, що перевірка буде проводитися у період з 04.11.2022 по 17.11.2022. На виконання вказаної вимоги законодавства в останній день перевірки був складений акт перевірки, тобто 17.11.2022.

Протокол про адміністративне правопорушення був відправлений за 14 днів до дня розгляду постанови про адміністративне правопорушення. Таким чином, позивач належним чином повідомлена про час та день розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до декларацій ЛВ52, ЛВ21 та ЛВ29 про готовність об`єкту до експлуатації позивач будувала житлові будинки, а не квартири. З аналізу викладених норм законодавства випливає, що лише власник або користувач земельної ділянки має право здійснювати на ній будівництво.

У заяві про збільшення позовних вимог від 06.02.2023 позивач вказала, що лист Мінрегіону, на підставі якого прийнято оскаржений наказ, не є розпорядчим рішенням центрального органу виконавчої влади у розумінні пункту 2 Постанови №303. Таким чином, наказ відповідача від 27.01.2022 №206 не може вважатися таким, що відповідає Постанові №303.

13.02.2023 представник відповідача подала до суду заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в яких зазначила, що нормою Постанови №303, яка передбачає можливість протягом періоду воєнного стану здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) виключно на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, не визначено процедуру отримання рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері. На виконання вимог пункту 2 Постанови № 303 ДІАМ отримано погодження Мінрегіону на проведення позапланової перевірки. Позивач після отримання вказаного повідомлення не скористалася своїм правом на оскарження наказу на проведення перевірки і не заперечувала проти здійснення перевірки, предметом розгляду в суді може бути лише суть виявлених контролюючим органом порушень законодавства, а тому оскільки позивачка не реалізувала свого права на недопуск, наведені представником позивачів доводи щодо порушення відповідачем порядку проведення перевірки не є підставою для скасування оспорюваних припису та постанови.

09.03.2023 представник третьої особи подала до суду пояснення щодо позову, в яких зазначила, що відповідачем дотримано вимог законодавства, в тому числі вимог Постанови №303, при виданні наказу ДІАМ від 27.10.2022 № 206 Про проведення позапланової перевірки. Ні Постанова № 303, ні будь-який інший нормативно-правовий акт не передбачає, що рішення центрального органу виконавчої влади в розумінні пункту 2 Постанови № 303 має прийматися саме у формі наказу. Мінрегіон сам приймає таке рішення у відповідності до внутрішніх нормативно-правових актів Мінрегіону.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник третьої особи проти позовних вимог заперечила.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідач на підставі листа Мінрегіону від 11.10.2022 за №7/14.9/10586-22, з урахуванням рекомендацій, наведених у висновку комісії щодо розгляду звернень у сфері містобудівної діяльності ДІАМ від 15.02.2022 прийняв наказ від 27.10.2021 №206 Про проведення позапланової перевірки (далі оскаржений наказ), яким вирішено провести позапланову перевірку на об`єкті будівництва: Будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на предмет дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт (замовник будівництва: Кваснікевич Є.П.).

На підставі наказу ДІАМ від 27.10.2022 № 206 та направлення для проведення планового (позапланового) заходу від 01.11.2022 № 2945/02/12-22, яким проведення перевірки доручено головному інспектору будівельного нагляду Першого відділу Управління ДІАМ у Львівській області Тимціву Володимиру Івановичу та головному інспектору будівельного нагляду Першого відділу Управління ДІАМ у Львівській області Ільницькій Вікторії Ярославівні, у строк з 04.11.2022 до 17.11.2022 здійснено перевірку на об`єкті будівництва: Будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

За результатами проведення позапланової перевірки посадові особи ДІАМ склали акт № 5 від 17.11.2022 (далі Акт перевірки від 17.11.2022), в якому зафіксовано порушення позивачем частини першої статті 37 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та абзацу третього пункту 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 (далі Порядок № 466). Так, згідно з описом порушення під час візуального огляду встановлено, що відбулась перебудова прийнятого в експлуатацію існуючого об`єкта, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників, а саме: добудова двох поверхів до вже існуючих трьох, що являється реконструкцією згідно з пунктом 3.21 ДБН А.2.2-3:2014.

17.11.2022 посадові особи ДІАМ склали протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: виконання будівельних робіт без дозволу на їх виконання, вчинене щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми наслідками (СС2).

22.11.2022 посадові особи ДІАМ на підставі Акта перевірки від 17.11.2022 винесли припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил (далі Припис від 22.11.2022), яким від позивача вимагалося усунути порушення шляхом приведення об`єкта будівництва: Будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідність до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації за реєстраційним номером ЛВ52 в термін до 23.01.2023.

01.12.2022 відповідач за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення прийняв постанову по справі про адміністративне правопорушення №20/02-19, якою позивача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.

Вважаючи дії, рішення та наказ про проведення перевірки, а також складені за її результатами припис та постанову протиправними, позивач звернулася з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Оцінюючи наявність підстав для проведення позапланової перевірки, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності від 17.02.2011 № 3038-VI (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; Закон України № 3038-VI) управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

В абзацах першому, другому частини першої статті 41 Закону України № 3038-VI встановлено, що державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до Закону України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до Закону України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної статті Кабінет Міністрів України постановою 23.05.2011 №553 затвердив Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (тут і надалі в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; Порядок №553), який визначає процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками, сертифікованими відповідальними виконавцями робіт, підприємствами, що надають технічні умови щодо інженерного забезпечення об`єкта будівництва, та експертними організаціями (далі - суб`єкти містобудування) вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Згідно з Положенням про Державну інспекцію архітектури та містобудування України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 № 1340 (далі Положення №1340), ДІАМ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Основним завданням ДІАМ, відповідно до пункту 3 Положення №1340, є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил територіальними органами ДІАМ, уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), під час провадження ними містобудівної діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України Питання Державної інспекції архітектури та містобудування від 15.09.2021 № 960 погоджено пропозицією Міністерства розвитку громад та територій про можливість здійснення Державною інспекцією архітектури та містобудування повноважень і виконання функцій з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

У частині першій статті 41 Закону України № 3038-VI передбачено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об`єктах будівництва у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником такого органу.

Позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Підставами для проведення позапланової перевірки є:

1) подання суб`єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об`єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням;

2) необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів;

3) виявлення факту самочинного будівництва об`єкта;

4) перевірка виконання суб`єктом містобудування вимог приписів органів державного архітектурно-будівельного контролю;

5) вимога головного інспектора будівельного нагляду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, про проведення перевірки за наявності підстав, передбачених законом;

6) звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності;

7) вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Аналогічні за змістом положення містяться у пунктах 5, 7 Порядку №553.

Суд встановив, що підставою для проведення позапланової перевірки було надходження до відповідача 15.02.2022 звернення народного депутата України Володимира Іванова від 20.01.2022 № 386/133, зареєстроване ДІАМ 24.01.2022 за реєстраційним номером 17/04-22, щодо звернення директора ТзОВ Соната-Плюс Проціва М.В. стосовно проведення позапланової перевірки об`єкта будівництва за адресою вул. Огієнка, 18, смт Рудне, Львівська область.

Суд зазначає, що у пункті 7-1 Порядку №553 містяться положення щодо винесення на розгляд комісії звернень фізичних та юридичних осіб.

Так, з метою розгляду отриманих звернень фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності (далі - звернення) при органі державного архітектурно-будівельного контролю утворюється комісія щодо розгляду звернень у сфері містобудівної діяльності (далі - комісія).

Комісія здійснює колегіальний розгляд звернень фізичних чи юридичних осіб.

Керівник органу державного архітектурно-будівельного контролю затверджує склад комісії та визначає її чисельність.

До складу комісії входять посадові особи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Комісія розглядає звернення протягом десяти робочих днів з дати їх надходження.

За результатами розгляду згаданого звернення Комісія на засіданні 15.02.2022 прийняла рішення рекомендувати провести позапланову перевірку об`єкта будівництва за адресою: вул. Огієнка, 18, смт Рудне, Львівська область.

Поряд з цим, суд зазначає, що 13.03.2022 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану № 303 (далі Постанова №303), пунктом 1 якої припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 Про введення воєнного стану в Україні.

Відповідно до пункту 2 цієї Постанови протягом періоду воєнного стану дозволено здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) в окремих сферах, зокрема щодо запобігання неконтрольованому зростанню цін на товари, які мають істотну соціальну значущість, виключно на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері, а для центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується безпосередньо Кабінетом Міністрів України, - на підставі рішення Кабінету Міністрів України:

- за наявності загрози, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави;

- з метою виконання міжнародних зобов`язань України.

Отже, зважаючи на дату прийняття оскарженого наказу, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення Постанови № 303. Тому наказ про проведення перевірки міг бути прийнятий виключно на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері, тобто на підставі рішення Міністерства розвитку громад та територій України.

Як видно з матеріалів справи, відповідач з метою виконання вимог пункту 2 Постанови №303 звернувся до Міністерства розвитку громад та територій України із листом від 26.09.2022, з посиланням на положення цієї Постанови, щодо прийняття рішення про проведення позапланової перевірки в межах заходів державного архітектурно-будівельного контролю.

На таке звернення відповідача Міністерство розвитку громад та територій України надало лист від 11.10.2022 №7/14.9/10586-22, в якому зазначено, що Міністерство вважає за можливе погодитись з пропозицією ДІАМ щодо проведення позапланової перевірки в межах заходів державного архітектурно-будівельного контролю об`єкта будівництва, розташованого за адресою: смт Рудне-Львів, вул. Огієнка, 18.

Надаючи оцінку аргументам позивача про те, що описаний лист Міністерства розвитку громад та територій України не є рішенням центрального органу виконавчої влади, суд враховує таке.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про центральні органи виконавчої влади від 17.03.2011 № 3166-VI (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; Закон України Про центральні органи виконавчої влади) систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики.

Повноваження міністерств, інших центральних органів виконавчої влади поширюються на всю територію держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України Про центральні органи виконавчої влади міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Міністерство очолює міністр України (далі - міністр), який є членом Кабінету Міністрів України.

Міністр як член Кабінету Міністрів України здійснює повноваження, визначені Законом України Про Кабінет Міністрів України, в тому числі щодо спрямування та координації діяльності центральних органів виконавчої влади (частина перша статті 8 Закону України Про центральні органи виконавчої влади).

Повноваження міністра як керівника міністерства містяться у частині другій статті 8 Закону України Про центральні органи виконавчої влади, до яких згідно з пунктом 27 належить підписання наказів міністерства.

У частині першій статті 15 Закону України Про центральні органи виконавчої влади передбачено, що міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

З наведених законодавчих положень видно, що формою рішень міністерства є наказ, який підписується міністром.

Суд також зазначає, що станом на час надання третьою особою листа від 11.10.2022 чинним було Положення про Міністерство інфраструктури України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (далі Положення №460), яке містило аналогічні Закону України Про центральні органи виконавчої влади норми щодо форми рішень цього Міністерства.

Зважаючи на викладені законодавчі приписи, суд погоджується із аргументами позивача про те, що лист Міністерства розвитку громад та територій України від 11.10.2022 №7/14.9/10586-22 не може вважатися рішенням центрального органу виконавчої влади у розумінні пункту 2 Постанови №303 ні за формою, ні за змістом.

У цьому контексті суд наголошує на нормах частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), згідно з якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, зважаючи на відсутність рішення Міністерства розвитку громад та територій України у формі наказу щодо здійснення позапланового заходу державного контролю, суд дійшов висновку про відсутність передбаченої пунктом 2 Постанови №303 виключної підстави для прийняття наказу про проведення позапланової перевірки.

Отже, враховуючи відсутність рішення центрального органу виконавчої влади (Міністерства розвитку громад та територій України) щодо проведення позапланової перевірки об`єкта будівництва: Будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: Львівська область, Львівський район, Львівська територіальна громада, смт Рудне, вул. Огієнка, 18, суд вважає, що наказ Про проведення позапланової перевірки від 27.10.2021 №206 не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 9 КАС України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій та рішення відповідача щодо призначення та проведення перевірки не мають самостійного характеру та не призведуть до відновлення порушеного права позивача, тобто не є належним способом захисту та не підлягають до задоволення.

Суд наголошує на тому, що лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, може бути підставою для визнання правомірними дій контролюючого органу щодо їх проведення. У свою чергу, порушення контролюючим органом вимог щодо призначення та проведення перевірки призводить до відсутності правових наслідків такої. Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 05.02.2019 у справі №2а-10138/12/2670, від 04.02.2019 у справі №807/242/14.

Зважаючи на протиправність оскарженого наказу, тобто відсутність підстав для проведення перевірки, суд вважає, що прийняті за результатами такої перевірки Припис від 22.11.2022 та постанова по справі про адміністративне правопорушення №20/02-19 від 01.12.2022 є протиправними та підлягають скасуванню.

З огляду на відсутність підстав для проведення перевірки, суд не надає оцінки аргументам позивача в частині висновків відповідача щодо порушення нею вимог Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що між позивачем (Клієнт) та адвокатом Огородником Олегом Ігоровичем (Виконавець) укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 07.12.2022 №190/2022, згідно з умовами якого Виконавець зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види професійної правничої допомоги Клієнту на умовах і в порядку що визначені Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання професійної правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору правова допомога оплачується Клієнтом Виконавцю відповідно до умов, визначених у додатку (додатках) до цього Договору.

У додатку від 08.12.2022 №2 до договору про надання професійної правничої допомоги від 07.12.2022 №190/2022 зазначено, що правова допомоги, передбачена предметом цього Договору, із наданням послуг з представництва Клієнта становить 15000,00 грн за надання усіх послуг представника Клієнта.

Згідно з актом від 14.04.2023 №2 про надані послуги у перелік наданих послуг включено: ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та подання позовної заяви, процесуальних документів, представництва в суді. У пункту 2 цього Акта зазначено, що сторони підтверджують, що гонорар, щодо якого складено цей Акт, оплачено Клієнтом у повному розмірі до підписання цього Акта в готівковий спосіб.

У частині шостій статті 134 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що представник відповідача заперечив проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з безпідставності та необґрунтованості заявлених витрат по відношенню до складності справи.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Враховуючи складність категорії справи, незмінність правової позиції позивача, суд вважає, що витрати на надання правової допомоги у межах цієї справи у розмірі 15000,00 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 15000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 3000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції архітектури та містобудування України Про проведення позапланової перевірки від 27.10.2022 №206.

Визнати протиправним та скасувати припис Державної інспекції архітектури та містобудування України про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил від 22.11.2022.

Визнати протиправною та скасувати постанову Державної інспекції архітектури та містобудування України №20/02-19 по справі про адміністративне правопорушення від 01.12.2022.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної інспекції архітектури та містобудування України (, місцезнаходження: 01133 м. Київ, б-p Лесі Українки, 26) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 18 травня 2023 року.

Суддя Мричко Н.І.