Справа № 320/6279/22
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6279/22 Суддя першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2022 року, позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 77 від 06.07.2022 року про відмову в призначенні пенсії за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-ІІІ);

- зобов`язати призначити з 28.06.2022 року пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ) у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати згідно довідок про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), виданим Офісом Генерального прокурора від 24.06.2022 № 21-194зп, та виплачувати призначену пенсію у повному обсязі без обмеження її граничним розміром;

- зобов`язати зарахувати до вислуги років, що дає право на пенсію згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ) навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого у період часу з 01.09.1998 року по 30.06.2003 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області () № 77 від 06.07.2022 року про відмову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в призначенні пенсії за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ);

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 28.06.2022 пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ) згідно довідок про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), виданим Офісом Генерального прокурора від 24.06.2022; 21-194зп;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до вислуги років, що дає право на пенсію згідно із ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ) навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого у період часу з 01.09.1998 по 30.06.2003 року;

- у задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

28 квітня 2023 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 19802 від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою з підстав, викладених у відзиві.

28 квітня 2023 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 19804 від ОСОБА_1 надійшло заперечення проти задоволення клопотання відповідача про відстрочення сплати судового збору.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що гарантії працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, у той час як положеннями ст. 86 Закону № 1697 від 14.10.2014 року збільшено стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугою років, у порівнянні зі ст.50-1 Закону № 1789 (в редакції 12.07.2001 року), з 20 до 25 років, що є звуженням прав ОСОБА_1 в розумінні Конституції України, таким чином позивачем набуто право виходу на пенсію після набуття стажу роботи не менше 20 років, у тому числі, на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років.

Колегія суддів, вважає вказане рішення суду необґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 - громадянин України ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії долучивши до заяви довідку про складові заробітної плати /грошового забезпечення від 24.06.2022 № 21-194зп; довідку про будь які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсію від 24.06.2022 № 21-194 зп, однак рішенням від 06.07.2022 № 77 пенсійний орган відмовив йому у призначенні пенсії з огляду на відсутність необхідного стажу (стаж позивача становив 23 роки 10 місяців 01 день з яких 18 років 10 місяців 14 днів на посадах прокурора).

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, а також не зарахування до вислуги років, що дає право на призначення пенсії навчання в Національній юридичній академії ім. Я.Мудрого, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції, доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірним питанням у справі, яке підлягає з`ясуванню, є протиправність (правомірність) відмови відповідача щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону № 1789-XII.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що на час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії був чинним Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, ст. 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Згідно з ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Як вбачається з матеріалів справи, загальний трудовий стаж позивача станом на час звернення до пенсійного органу становить 21 рік 02 місяці 23 дні, із них на прокурорських посадах - 18 років 10 місяців 14 днів, страховий стаж - 23 роки 07 місяців 01 день.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону № 1697-VII, а не положення ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Разом з тим, колегія суддів з такими доводами позивача не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12 липня 2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону № 3668 від 08 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставин, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у вказаній вище редакції).

Оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 211/5697/16-а (2а/211/149/16), від 10 травня 2018 року у справі № 358/1830/16-а, від 10 жовтня 2019 року у справі № 265/3516/17, від 04 грудня 2019 року у справі №747/559/17 та від 18 березня 2020 року у справі № 310/7064/16-а.

Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Враховуючи те, що під час розгляду справи встановлено, що в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в вказаній частині.

Враховуючи, що колегією суддів спростовані доводи позивача та висновку суду першої інстанції в частині протиправності рішення пенсійного органу, позовні вимоги про відсоткове співвідношення та виплати пенсії буз обмеження граничним розміром не підлягають задоволенню, як похідні.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати позивачу до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, строк навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого у період з 01.09.1998 року по 30.06.2003 року, колегія суддів, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Отже половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання враховується виключно при визначенні чи достатній у особи час роботи на прокурорських посадах для призначення йому пенсії за вислугою років, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 серпня 2021 року по справі №751/4203/17.

Як встановлено колегією суддів, позивач з 01.09.1998 по 30.06.2003 року навчався в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого за спеціальністю «Правознавство» на денній формі навчання, що підтверджується дипломом спеціаліста серії НОМЕР_3 .

Як вбачається з записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_4 , з 19.05.2003 року ОСОБА_1 прийнятий помічником прокурора Жовтневого р-ну м. Луганська.

Таким чином, ще під час навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого позивач почав роботу в органах прокуратури, а відтак у позивача не було переривання загального стажу роботи.

Разом з тим, позивачу не було зараховано до вислуги років, що дає право на пенсію, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, що вбачається наявних у матеріалах справи документів, зокрема довідки про стаж для розрахунку права (т.1 а.с.119).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що до вислуги років позивача має бути зарахована половина строку навчання позивача з 01.09.1998 по 30.06.2003 року на денній формі.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити частково, рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, половину строку навчання на денному відділенні юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого за період з 01.09.1998 по 30.06.2003 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є. Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст рішення виготовлено 16 травня 2023 року.