Справа № 160/8108/23
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 травня 2023 року Справа № 160/8108/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турова О.М., розглянувши заяву Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про продовження процесуального строку для усунення недоліків позовної заяви та оплати судового збору у справі №160/8108/23 за позовною заявою Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

19.04.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якій позивач просить:

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в судовому порядку суму штрафу згідно з рішеннями №6/4833 та №7/4833 від 12.01.2023 року у загальному розмірі 6 783 грн. 00 коп. (шість тисяч сімсот вісімдесят три гривні нуль копійок) до державного бюджету України: Отримувач ГУК у Печерському районі місті Києві /21081100; ; рахунок: UA0026007; банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); призначення платежу: 21081100, Найменування коду класифікації доходів бюджету Адміністративні штрафи та інші санкції.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову у розмірі 2684,00 грн.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 25.02.2023р., складеної секретарем судового засідання Галайдою А.В., документ в електронному вигляді "ст.169 ч.1,2 "Ухвала про залишення позовної заяви без руху"" від 24.04.2023 року у справі №160/8108/23 (суддя Турова О.М.) було доставлено до електронного кабінету Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві 25.04.2023р. о 19год. 57хвил.

Відповідно до частин 5, 7 статті 18 КАС Українисуд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Відповідно до п.5 ч.5 ст.251 КАС України якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Пунктом 1 частини 1 статті 241 КАС України до судових рішень віднесено ухвали.

Як зазначалося вище, відповідно до довідки про доставку електронного листа від 25.02.2023р., складеної секретарем судового засідання Галайдою А.В., документ в електронному вигляді "ст.169 ч.1,2 "Ухвала про залишення позовної заяви без руху"" від 24.04.2023 року у справі №160/8108/23 (суддя Турова О.М.) було доставлено до електронного кабінету Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві 25.04.2023р. о 19год. 57хвил.

Відтак, датою вручення позивачу копії ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 року, з урахування приписів п.5 ч.5 ст.251 КАС України, є 26.04.2023р., отже, останнім днем усунення недоліків позову, вказаних в цій ухвалі суду, було 08.05.2023р.

Проте, станом на 15.05.2023 року в матеріалах справи відсутні докази усунення позивачем недоліків позовної заяви, що свідчить про те, що позивач не виконав вимоги ухвали суду від 24.04.2023р. та у визначений судом строк оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову у розмірі у розмірі 2684,00 грн., - до суду не надав.

Разом з цим, 05.05.2023 року до суду від позивача надійшла заява про продовження процесуального строку на усунення недоліків позовної заяви та оплати судового збору у справі №160/8108/23, в обґрунтування якої позивач посилався на запровадження в країні воєнного стану, а також на відсутність фінансування на сплату судового збору, позаяк залишок коштів по КЕКВ 2800 складає 00 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 05.05.2023 №10.0/3906. При цьому, позивачем зазначено, що він гарантує оплату судового збору в повному обсязі після отримання фінансування по КЕКВ 2800.

Розглянувши заяву позивача про продовження процесуального строку для усунення недоліків позову та сплати судового збору у справі №160/8108/23, суд дійшов висновку, що ця заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Згідно з ч.2 ст.121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

За приписами ч.ч.3, 6 ст.121 КАС України якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Таким чином, продовження строку передбачає надання нового строку на вчинення тієї процесуальної дії, яка не була з поважних причин вчинена у первісно встановлений строк.

Суд поновлює або продовжує процесуальний строк, якщо визнає поважною причину пропуску такого строку.

При цьому для продовження строку усунення недоліків позовної заяви, повинні існувати об`єктивні підстави, підтверджені відповідними доказами. Відсутність коштів для сплати судового збору не може бути підставою для реалізації суб`єктом владних повноважень права на звернення до суду у будь-який необмежений час після закінчення такого строку та відповідно підставою для продовження зазначеного строку.

Посилаючись на відсутність фінансування на сплату судового збору, позивач, хоча і зазначає, що гарантує його сплату після надходження такого фінансування, проте, взагалі не вказує в який час ним може бути отримано таке фінансування та, відповідно, здійснено сплату судового збору, що, в свою чергу, свідчить про невизначеність часових меж, протягом яких це може відбутися.

Водночас позивачем не надано і доказів, що ним взагалі здійснювались будь-які дії для отримання необхідного для сплати судового збору фінансування і що таке питання має бути вирішене найближчим часом.

Разом з цим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 16.02.2022 року у справі № 620/2968/20 зазначив, що метою продовження процесуального строку, встановленого судом, є сприяння особі у реалізації процесуального права та/або виконанні процесуального обов`язку. Доцільність продовження процесуального строку обумовлюється рівнем ймовірності, наскільки таке продовження буде ефективним у контексті не тільки реалізації особою процесуального права та/або виконанні процесуального обов`язку, а й правової визначеності учасників матеріально-правових відносин, спір між якими вирішується із застосуванням процесуальних засобів.

Суд зазначає, що хоча положення частини другої статті 121 КАС України і містить диспозитивну норму, тобто встановлює право суду, а не обов`язок, продовжити процесуальний строк, однак це право має бути реалізовано судом в межах процесуального закону з належним мотивуванням будь-якого рішення (продовження або відмова у продовженні строку), які дають скаржнику чітке розуміння дій суду.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 360/3729/18.

Суд враховує, що обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у неї коштів, призначених для сплати судового збору, не звільняють державний орган від обов`язку своєчасної сплати судового збору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.08.2018р. у справі №815/4575/15 та від 10 вересня 2020 року у справі № 806/2321/16.

Поряд з цим, статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з державного бюджету України та з відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Також Верховним Судом України неодноразово (в ухвалах від 02.08.2017 року у справі №922/2163/16, від 09.11.2017 року у справі №826/14844/15, від 27.07.2017 року у справі №804/2895/16) висловлювалась позиція, згідно з якою відсутність коштів у бюджетної організації не є обставиною, яка зумовлює необхідність відстрочення судового збору .

Щодо посилання позивача на запроваджений на території України воєнний стан, суд зазначає таке.

Дійсно, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан на території Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і триває станом на теперішній час.

Разом з тим, ані Закон України «Про судовий збір», ані Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII не містять підстав для звільнення органів державної влади від сплати судового збору в умовах воєнного стану.

Поряд з цим, сплата судового збору за подання адміністративного позову, в силу положень частини 3 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, є процесуальним обов`язком сторони, що звертається до суду з позовом.

Суд зазначає, що обов`язок сплати судового збору слугує гарантуванню принципу рівності всіх осіб у правах щодо доступу до суду. При цьому, судовий збір виконує не тільки фіскальну, а й дисциплінуючу функцію. Він є одним із способів стимулювання належного виконання учасниками відповідних правовідносин своїх прав та обов`язків, передбачених законами України, у зв`язку з чим, безпідставне звільнення від його сплати окремих осіб може свідчити про надання одній із сторін незаконної переваги перед іншою.

Згідно з ч.3 ст.9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права.

Так, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» (заява № 8863/06) зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський Суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його правами та обов`язками.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Чуйкіна проти України» ((Заява № 28924/04) 13.01.2011 р. ОСТАТОЧНЕ) вказано, що «стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 р. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», п. п. 28- 36, Series A N 18)».

Рішенням Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України», яке 30.08.2013 набуло статусу остаточного, Європейським судом з прав людини констатовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28.05.1985 р. у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства»).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

В рішенні Конституційного Суду України у справі №1-9/2011 за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, від 13.12.2011 (17-рп/2011) зазначено, що «вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, з урахуванням наведеного у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про продовження процесуального строку для усунення недоліків позовної заяви та оплати судового збору.

Водночас, зважаючи на те, що позивачем не було виконано вимоги ухвали суду про залишення позову без руху від 24.04.2023р. та не усунто у встановлений судом строк недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, та керуючись приписами п.1 ч.4 ст.169 КАС України, якими встановлено, що позовна заява повертається позивачу, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк., суд доходить висновку про те, що позовну заяву Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві слід повернути позивачу.

З урахуванням того, що з 01.05.2023р. по 05.05.2023р. та з 08.05.2023р. по 12.05.2023р., включно, суддя Турова О.М. перебувала у щорічній відпустці, питання про повернення позовної заяви розглянуто та постановлено відповідну ухвалу - першого робочого дня.

На підставі викладеного та керуючись п.1 ч.4 ст.169, ст.248 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про продовження процесуального строку на усунення недоліків позову та для оплати судового збору у справі №160/8108/23 відмовити.

Позовну заяву Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити особі, яка її подала, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова