Справа № 160/20418/22
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
21.12.2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірним податковим повідомленням-рішенням нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості. Проте контролюючий орган неправомірно визначив позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, оскільки не з`ясував, що позивач в 2021 році не був власником частини об`єктів нежитлової нерухомості, які відповідно стали підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
06.02.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій було підтримано аналогічну правову позицію, що і в позовній заяві та зазначено, що паркінг є складною річчю, в якій паркомісця є окремими речами, а проїзди є конструктивними елементами - складовою частиною Паркінгу. Проїзди в Паркінгу не можуть бути одноосібною власністю (позивача чи будь-якої іншої особи) з того моменту як інша фізична особа стала власником паркомісця (окремої речі, самостійного об`єкта нерухомого майна). Проїзди в Паркінгу, - які прямо визначені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як такі, що перебувають у загальному користуванні, - є спільним майном власників паркомісць Паркінгу. Таким чином, проїзди в Паркінгу загальною площею 862,8 кв. м, що перебувають у загальному користуванні, всіх власників паркомісць не можуть бути базою оподаткування виключно для однієї особи (позивача). Відтак ГУ ДПС у Дніпропетровській області помилково розрахувало суму податкового зобов`язання.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.08.2018 року ОСОБА_1 (на підставі договору купівлі-продажу підземного паркінгу) набув право власності на підземний паркінг, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Паркінг складався з 61 паркомісця загальною площею 715,5 кв.м та проїздів загальною площею 862,8 кв.м.
Протягом 2019-2021 років позивачем було відчужено 20 паркомісць, з них до 01.01.2021 10, з 01.01.2021 по 31.12.2021 10.
Вважаючи таке податкове повідомлення-рішення протиправним, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до пункту 6.1 статті 6 ПК України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Також, підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено обов`язок платників податків сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України.
Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.
Податкові повідомлення-рішення, згідно з вимогами підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
З матеріалів справи вбачається, що згідно відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомого майна підземного паркінгу, загальною площею 1319,1 кв.м (39 паркомісць (загальна площа 456,3 кв.м) та проїзди (загальна площа 862,8 кв.м), розташованого за адресою: : АДРЕСА_1 .
Таким чином, базою оподаткування є площа підземного паркінгу в розмірі 1319,1 кв.м, відомості щодо якого внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно.
Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що проїзди підземного паркінгу перебувають у загальному користуванні всіх власників паркомісць і не можуть бути базою оподаткування виключно для позивача, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно саме ОСОБА_1 є власником проїздів загальною площею 862,8 кв.м.
Вказані обставини свідчать про дотримання відповідачем вимог підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 ПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 1 статті 90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.
У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський