Справа № 160/7381/19
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2022 року Справа № 160/7381/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участі секретаря судового засідання: Терентенко О.О.,
представника позивача: Казанцева С.В.,
представника відповідача: Малишевої А.Є.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень і рішення про опис майна у податкову заставу, -
У серпні 2018 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якій просив визнати протиправними та скасувати:
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року позовну заяву задоволено частково, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 27.04.2018 року №-0464, №-0464/1 та від 15.02.2019 року №20895-5353-0464, прийняті Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 17.08.2018 року №91770-17/64 про опис майна у податкову заставу; у задоволенні решти позовної заяви - відмовлено.

Також вказаним рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року присуджено за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області (вул.Сімферопольська, 17-а, м.Дніпро, 49005, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати у справі у розмірі 10373,40грн.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020 року замінено відповідача у справі Головне управління ДФС України у Дніпропетровській області на його правонаступника Головне управління ДПС України у Дніпропетровській області.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року в адміністративній справі №160/7381/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задоволено частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі №160/7381/19 в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15 лютого 2019 року №20895-5353-0464 було змінено в їх мотивувальній частині та викладено її в редакції, наведеній у вищезазначеній постанові; в іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі №160/7381/19 в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15 лютого 2019 року №20895-5353-0464 було залишено без змін; рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі №160/7381/19 в частині задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1, визнання протиправним та скасування рішення податкового органу про опис майна у податкову заставу від 17 серпня 2018 року №91770-17/64 - скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Адміністративна справа №160/7381/19 за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа Дніпровська міська рада, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про опис майна у податкову заставу та акта опису майна надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 01.12.2021 року.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2021 року зазначена вище справа розподілена судді Туровій О.М.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року прийнято до свого провадження адміністративну справу №160/7381/19 за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа Дніпровська міська рада, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про опис майна у податкову заставу та акта опису майна, в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1, та визнання протиправним і скасування рішення податкового органу про опис майна у податкову заставу від 17 серпня 2018 року №91770-17/64, а також призначено цю справу до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням першого підготовчого судового засідання на 11 січня 2022 року об 11:00год.

Таким чином, на розгляді суду перебувають позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач), третя особа Дніпровська міська рада, в частині щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1, визнання протиправним і скасування рішення податкового органу про опис майна у податкову заставу від 17 серпня 2018 року №91770-17/64.

Вказані позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення та рішення про опис майна у податкову заставу винесені контролюючим органом протиправно, оскільки земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташоване належне позивачеві на праві приватної власності нерухоме майно, використовується ним для провадження власної господарської діяльності, тому він, як платник єдиного податку, згідно з п.п.4 п.297.1 ст.297 ПК України звільняється від обов`язку сплати земельного податку за користування такою земельною ділянкою. Також позивач зазначав, що відповідачем, на думку позивача, було порушено процедуру прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, які мали бути винесені за результатами перевірки та складання відповідного акту, що зроблено не було, а грошові зобов`язання, визначені цими податковими повідомленнями-рішеннями, безпідставно розраховано на підставі відомостей про нормативну грошову оцінку (далі НГО) земельної ділянки, вказаних у листі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в той час, як відповідно до ст.38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості з Державного земельного кадастру надаються у формі витягів або довідок. При цьому, відповідачем при розрахунку грошових зобов`язань з земельного податку неправильно визначено площу земельної ділянки, за користування якою він нарахований. Крім того, позивачем зауважено, що ним щороку декларуються суми земельного податку шляхом подачі декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) і задекларовані суми сплачуються позивачем в передбачені законом строки, а отже спірні рішення відповідача є такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства та підлягають скасуванню. При цьому, зважаючи на те, що оскаржуване рішення про опис майна у податкову заставу винесене контролюючим органом саме на підставі податкового боргу, що виник згідно з вищевказаними податковими повідомленнями-рішенням, які є протиправними і мають бути скасовані, то і рішення про опис майна у податкову заставу також є протиправним та підлягає скасуванню.

16.12.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про заміну відповідача по справі на його правонаступника.

У відзиві відповідач пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до приписів п.297.1, п.297.4 ст.297 Податкового кодексу України умовою несплати земельного податку платником єдиного податку є те, що такий суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності і можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не встановлена. Водночас, використання землі в господарській діяльності підтверджується, зокрема, тим, що серед видів діяльності, здійснюваних платником єдиного податку, наявні ті, які підтверджують подальше отримання вигоди від господарської діяльності, що відбувається на земельній ділянці. У свідоцтві платника єдиного податку - позивача, на думку відповідача, видів економічної діяльності, які передбачають використання землі не зазначено. Також в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , використовується позивачем у господарській діяльності. Таким чином, позивач, як власник нерухомого майна, що розташоване на вищевказаній земельній ділянці, повинен сплачувати за користування нею земельний податок відповідно до вимог п.287.1 ст.287 ПК України. При цьому, контролюючим органом, з урахуванням приписів п.286.5 ст.286 ПК України, на законних підставах здійснено нарахування позивачеві, як фізичній особі, грошових зобов`язань з земельного податку за користування цією земельною ділянкою, а також обґрунтовано при такому нарахуванні враховано розмір земельної площі ділянки 0,3638га, бо відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_1 зареєстровано об`єкт нерухомості - нежитлова будівля (комплекс), загальною площею 1891,3кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею саме 0,3638га, що також підтверджено договором купівлі-продажу комплексу від 26.03.2004р. №1392 та договором оренди цієї земельної ділянки, укладеним попереднім власником нерухомості та землекористувачем ВАТ «Державний ощадний банк України» з Дніпропетровською міською радою від 12.07.2001р. Також відповідачем на законних підставах при розрахунку розміру грошових зобов`язань позивача з земельного податку, визначених спірними податковими повідомленнями-рішеннями, використано інформацію про НГО, вказану у листі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11.09.2017р. №8-4-0.38-1349/107-17. Крім цього, контролюючий орган зазначав, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення про опис майна у податкову заставу слугував наявний у позивача податковий борг з земельного податку з фізичних осіб у сумі 616386,65грн, який виник внаслідок несплати узгоджених зобов`язань з плати за землю, в тому числі нарахованих контролюючим органом згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 04 червня 2018 року в сумі 320972,01грн.; згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464/1 від 27 квітня 2018 року в сумі 320972,01грн.; згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 червня 2018 року в сумі 188,09грн.; згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 червня 2018 року в сумі 165,65грн., а також самостійно задекларованих грошових зобов`язань згідно з податковою декларацією з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) № від 14.02.2018р. у сумі 2368,39грн. щомісячно по строкам сплати 30.08.2018р., 30.09.2018р., 30.10.2018р., 30.11.2018р., 30.12.2018р., 30.01.2019р. та пені на загальну суму 190,38грн. Відтак, оскаржуване рішення про опис майна у податкову заставу винесено відповідно до вимог ст.89 ПК України та скасуванню не підлягає. При цьому відповідачем також зауважено, що податкове повідомлення-рішення №-0464 від 27 квітня 2018 року в сумі 320972,01грн. було відображено в ІК позивача як «№-0464 від 04 червня 2018 року», оскільки дата вручення цього податкового повідомлення-рішення є 04.06.2018р.

28.12.2021 року до суду від третьої особи надійшли письмові пояснення у справі, в яких останньою підтримано позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, а також зазначено, що попереднім власником нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , було урегульовано питання землекористування цією земельною ділянкою, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра, шляхом укладання договору оренди з Дніпропетровською міською радою. Той факт, що позивачем не було оформлено право користування земельною ділянкою у визначеному чинним законодавством порядку, не позбавляє його обов`язку щодо сплати земельного податку як землекористувача. Крім того, позивачем порушуються норми земельного законодавства, а зокрема положення ст.211 ЗК України щодо використання земельної ділянки без належного оформлення прав на неї. Разом з цим, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у п.297.1 ст.297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою. При цьому, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Однак, у свідоцтві платника єдиного податку - позивача видів економічної діяльності позивача, які передбачають використання землі, не зазначено. Також у наданій позивачем податковій декларації з плату за землю зазначено код КВЕД основного виду діяльності 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного, орендованого нерухомого майна (нежитл. прим. до 300 кв.м.), тобто у звітному періоді позивачем фактично здійснювався лише цей вид господарської діяльності. Таким чином, позивачем жодними належними доказами не підтверджено того, що спірна земельна ділянка використовується ним у господарській діяльності, а, отже, відповідно не доведено наявність підстав для звільнення його від сплати земельного податку в порядку ст.297 ПК України. Водночас, з набуттям ознак суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку. З урахуванням викладеного, представник третьої особи просила суд у задоволенні позову відмовити.

11.01.2022 року представником позивача у підготовчому судовому засіданні надано письмову відповідь на відзив, в якій останнім висловлено позицію, аналогічну викладеній у позовній заяві, та додатково зазначено, що відповідачем станом на теперішній час так і не було надано витребувані судом копії оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1, хоча це було підставою для скасування Верховним Судом попередніх судових рішень у цій справі, а також не доведено, що відомості щодо НГО земельної ділянки, викладені у листі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11.09.2017р. №8-4-0.38-1349/107-17 та використані при розрахунку грошових зобов`язань, визначених спірними податковими повідомленнями-рішеннями, відповідають даним ДЗК. При цьому, позивачем наголошено, що належним джерелом даних про НГО окремої земельної ділянки є саме витяг з технічної документації про НГО такої земельної ділянки, або відомості з ДЗК, чого у даному випадку надано не було. Крім того, позивач зауважував, що спірна земельна ділянка, за користування якої контролюючим органом нараховано грошові зобов`язання з земельного податку, несформована як об`єкт цивільних прав, що виключає можливість обчислення розміру плати за землю. Також представником позивача зазначалося, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 27 квітня 2018 року №-0464, яким позивачеві визначено грошові зобов`язання з земельного податку за 2017 рік, винесено контролюючим органом з порушенням строків, встановлених п.287.2 ст.287, п.286.5 ст.286 ПК України, а приписи п.287.10 ст.287 ПК України, якими надано можливість визначення контролюючим органом платнику податків суми грошового зобов`язання з земельного податку за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених п.102.1 ст.102 ПК України, тобто протягом 1095 днів, набрали чинності лише з 01.01.2018р., відтак, така норма поширює свою дію лише на правовідносини, які склались після 01.01.2018р.

Також 11.01.2022р. представником позивача подане клопотання про витребування у відповідача податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1.

У підготовчому судовому засіданні 11.01.2022 року усною ухвалою суду, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, суд задовольнив клопотання відповідача та допустив процесуальне правонаступництво у справі шляхом заміни первинного відповідача - Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () на його правонаступника - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області )., а також задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів та витребував у відповідача копії податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1.

Також 11.01.2022р. у підготовчому судовому засіданні у зв`язку із необхідністю надання відповідачем витребуваних судом додаткових доказів та надання часу для отримання відповіді на відзив іншими учасникам и справи, у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 02.02.2022 року на 10:00год.

27.01.2022 року до суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення у справі, в яких останнім підтримано позицію, висловлену у відзиві на позовну заяву, та додатково зазначено, що у розумінні приписів ст.286, ст.287 ПК України сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення про визначення грошового зобов`язання з плати за землю є лише підставою для звільнення платника податку від відповідальності, передбаченої ПК України за несвоєчасну сплату такого податкового зобов`язання в частині нарахування штрафних санкцій та пені, однак, не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо сплати сум податку та бути підставою для визнання податкових повідомлень-рішень протиправними та їх скасування. Також відповідачем зауважено, що згідно з п.2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. При цьому, відсутність у ДЗК відомостей про спірну земельну ділянку не свідчить про те, що остання не є сформованою, так як право користування нею виникло 12.07.2001р.

Також 27.01.2022р. відповідачем на виконання вимог суду надано для долучення до матеріалів справи копії оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1.

Відповідно до довідки від 02.02.2022р. №198, складеної помічником судді Закопай А.Р., справа №160/17182/21 знята з розгляду 02.02.2022 року у зв`язку із тим, що з 24.01.2022р. по 28.01.2022р. та з 31.01.2022р. по 04.02.2022р., включно, суддя Турова О.М. перебувала у щорічній відпустці.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 року продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/7381/19 до 02.03.2022 року та призначено наступне підготовче судове засідання на 02.03.2022 року о 10:00год.

Відповідно до довідки від 02.03.2022р. №245, складеної помічником судді Закопай А.Р., всі справи, призначені до розгляду в судовому засіданні на 02.03.2022 року, були зняті з розгляду, у зв`язку з введенням воєнного стану на території України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2022 року продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/7381/19 до 05.04.2022 року та призначено наступне підготовче судове засідання на 05.04.2022 року о 10:30 год.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу №160/7381/19 до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 04.05.2022 року о 13:00 год.

У судовому засіданні 04.05.2022р. представник позивача підтримав пред`явлений позов в частині позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1, а також щодо визнання протиправним і скасування рішення податкового органу про опис майна у податкову заставу від 17 серпня 2018 року №91770-17/64, та, посилаючись на викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив доводи, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні пред`явлений позов не визнав та, посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву та у додаткових поясненнях доводи, просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1, а також щодо визнання протиправним і скасування рішення податкового органу про опис майна у податкову заставу від 17 серпня 2018 року №91770-17/64.

Представник третьої особи у судове засідання 04.05.2022р. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав 04.05.2022р. клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого усною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 04.05.2022р. без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, було відмовлено.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 14 липня 2004 року зареєстрований як суб`єкт господарювання - фізична особа-підприємець.

З 01 січня 2012 року позивач, як фізична особа-підприємець обрав спрощену систему оподаткування, 3 група, ставка єдиного податку - 5 %, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серії НОМЕР_2 .

Відповідно до вказаного свідоцтва, видами господарської діяльності позивача є: 52.24 транспортне оброблення вантажів, 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 45.20 технічне обслуговування.

Відповідно до договору купівлі-продажу комплексу від 26 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. та зареєстрованим в Реєстрі за №1392, Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» продало, а громадянин ОСОБА_1 купив комплекс загальною площею 1891,30 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 ; опис об`єкта: літ. А-3, літ. а, а1-а4 - будівля майстерні, загальною площею 1035,2 кв.м., літ. Б-1 - склад, загальною площею 506,8 кв.м., літ. В-1 - гаражі загальною площею 191,8 кв.м., Г-1 - гаражі загальною площею 157,5 кв.м.

Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за позивачем 06.04.2004р., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3269754 від 06.04.2004р.

Згідно з матеріалами земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та плану земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_2 (код ДЗК 72184004), площа землекористування становить 0,3638га.

Судом також встановлено, що попереднім власником нерухомого майна комплексу (виробничої бази), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , - ВАТ «Державний ощадний банк України» здійснювалося користування земельною ділянкою по фактичному розміщенню цієї виробничої бази площею 0,3638га, на підставі договору оренди земельної ділянки від 12.07.2001р., укладеного з виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. і зареєстрованого в Реєстрі за №719, згідно з яким ця земельна ділянка передавалася в оренду строком до 17.05.2016р. Відповідно до довідки про грошову оцінку земельної ділянки ВАТ «Державний ощадний банк України», розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Журналістів, будинок 9Д, від 15.06.2001р. площа ділянки складає 0,3638га.

В подальшому, вказаний договір оренди земельної ділянки від 12.07.2001р., укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, було розірвано на підставі угоди від 28.10.2004р., посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. і зареєстрованою в Реєстрі за №7007, у зв`язку із переходом права власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці площею 0,3638га, від ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу комплексу від 26 березня 2004 року.

Відповідно до довідки від 26 липня 2019 року, складеної ФОП ОСОБА_1 , належний останньому комплекс нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , використовується ним для здійснення господарської діяльності згідно з КВЕД 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автомобілів, а саме: для розміщення СТО (станції технічного обслуговування), а також для зберігання автокрану та навантажувача, які необхідні для здійснення діяльності згідно з КВЕД 52.24 - транспортна обробка вантажу; також вказане нежитлове приміщення використовується як складське для зберігання товарно-матеріальних цінностей, які використовуються ним у господарській діяльності.

Як свідчать матеріали справи, листом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 вересня 2017 року №8-4-0.38-1349/107-17 у відповідь на запит відповідача надано інформацію про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кодом ДЗК 72184004, яка розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Журналістів, будинок 9Д, згідно з якою нормативна грошова оцінка 1 кв.м. вищезазначеної земельної ділянки в 2017 році складає 2940,92 гривень із застосуванням Кф = 2,0 (коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки, інформація про яку не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів» від 25.11.2016р. №489, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.12.2016р. за №1647/29777).

Також судом встановлено, що Дніпропетровською міською радою прийняті наступні рішення:

- від 15 лютого 2017 року №12/18 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 грудня 2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста»», згідно з пунктом 1.6 та підпунктом 1.7.2 додатку 2 якого встановлено, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку на які справляється у розмірі, визначному пунктами 1.3-1.5 додатка;

- від 06 грудня 2017 року №13/27 «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста», згідно з пунктом 2.2 додатку 1 якого встановлено, що ставка земельного податку становить у відсотках від їх нормативної грошової оцінки, за земельні ділянки, що використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, - 3%, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які встановлена у розмірі, меншому, ніж 3 % згідно з видами цільового призначення земель, та з урахуванням пільгових категорій, зазначених у пунктах 1-3 додатка 2 до рішення.

27 квітня 2018 року контролюючим органом винесені податкові повідомлення-рішення про нарахування позивачеві грошових зобов`язань з земельного податку №-0464/1 за 2017 рік у розмірі 320972,01 гривень та №-0464 за 2018 рік у розмірі 320972,01 гривень.

Відповідно до даних ІТС «Податковий блок» в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 станом на 31 січня 2019 року обліковується податковий борг по земельному податку з фізичних осіб у сумі 616386,65 гривень, який виник внаслідок несплати позивачем узгоджених грошових зобов`язань з плати за землю, в тому числі нарахованих контролюючим органом згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 04 червня 2018 року в сумі 320972,01грн.; згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464/1 від 27 квітня 2018 року в сумі 320972,01грн.; згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 червня 2018 року в сумі 188,09грн.; згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 червня 2018 року в сумі 165,65грн., а також самостійно задекларованих грошових зобов`язань згідно з податковою декларацією з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) № від 14.02.2018р. у сумі 2368,39грн. щомісячно по строкам сплати 30.08.2018р., 30.09.2018р., 30.10.2018р., 30.11.2018р., 30.12.2018р., 30.01.2019р. та пені на загальну суму 190,38грн.

При цьому, відповідно до висловлених відповідачем у відзиві на позов пояснень, судом встановлено, що заборгованість зі сплати позивачем грошових зобов`язань з земельного податку, визначених податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 квітня 2018 року на суму 320972,01грн. було відображено в інтегрованій картці позивача як по податковому повідомленню-рішенню «№-0464 від 04 червня 2018 року», оскільки дата вручення цього податкового повідомлення-рішення є 04.06.2018р., тобто фактично в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 відображено, зокрема, заборгованість щодо сплати грошового зобов`язання, визначеного саме податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 квітня 2018 року, а не від 04.06.2018р., на суму 320972,01грн.

Судом також встановлено, що 17 серпня 2018 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області прийнято рішення про опис майна у податкову заставу №91770-17/64, яким на підставі ст.89 ПК України вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) платника податків ФОП ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями контролюючого органу від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1, а також з рішенням про опис майна у податкову заставу від 17.08.2018р. №91770-17/64, ОСОБА_1 звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Так, відповідно до приписів статті 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

За визначенням, наведеним у підпунктах 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як визначено статтею 126 Земельного кодексу України, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році (пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України).

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 Податкового кодексу України).

Тобто у розумінні вказаних положень платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (з дати державної реєстрації такого права), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що позивач у квітні 2004 року став власником нежитлових приміщень, за земельну ділянку, під якими контролюючим органом оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями нараховано земельний податок за фактичний період перебування землі у користуванні позивача 2017 рік та 2018 рік.

При цьому, в силу вимог статей 182, 334 ЦК України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно і був покладений на нього і в подальшому протягом перебування вказаного майна у його власності, в тому числі і у 2017-2018 роках.

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права міститься в постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі №826/15276/17, від 28 травня 2019 року у справі №816/352/17, від 03 серпня 2020 року у справі №826/13307/18 та від 30 вересня 2021 року у справі №0440/4935/18.

Приписи ж пункту 287.6 Податкового кодексу України в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (набрав чинності 01 січня 2015 року), які визначають, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, не спростовують наведених висновків. В силу вимог пункту 287.1 цієї ж статті землекористувачі сплачують плату за землю за фактичний період перебування землі у користуванні. Тобто обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.

ПК України як спеціальний акт, що регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, визначає об`єктом оподаткування саме земельну ділянку, яка перебуває у власності та користуванні, не встановлюючи імперативних умов щодо оформлення відповідного права щодо неї для виникнення обов`язку з плати за землю. Останній, як вже зазначалося, пов`язується для особи саме із виникненням права власності або користування земельною ділянкою, а не із обставинами присвоєння такій земельній ділянці кадастрового номеру. При цьому згідно з пунктом 271.1 статті 271 ПК України базою нарахування земельного податку є нормативна грошова оцінка земельної ділянки або її площа, у разі якщо нормативна грошова оцінка не проведена.

Слід зазначити, що стаття 79-1 «Формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав» ЗК України (набула чинності з 01 січня 2013 року) визначає цивільно-правові ознаки земельних ділянок (площа, межі, внесення інформації до Державного земельного кадастру), наявність яких свідчить про публічне визнання державою прав щодо такого об`єкта нерухомості та можливість його подальшого використання у цивільно-правових відносинах. Несформовані земельні ділянки не можуть брати участь у цивільному обороті до присвоєння такій ділянці кадастрового номеру та реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Однак, ні наявне право власності, ні наявне право користування на несформовані земельні ділянки не припинилось із запровадженням Державного земельного кадастру, як і не припинився обов`язок плати за землю, що перебуває у власності чи користуванні.

Наведене спростовує доводи позивача про те, що особу не можна вважати платником земельного податку до моменту виникнення прав на земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 28 травня 2019 року у справі №816/352/17, від 03 серпня 2020 року у справі №826/13307/18 та від 30 вересня 2021 року у справі №0440/4935/18.

Суд наголошує, що обов`язок із сплати земельного податку пов`язується для особи саме із виникненням права власності або користування земельною ділянкою, а не із обставинами присвоєння такій земельній ділянці кадастрового номеру, при цьому згідно з пунктом 271.1 статті 271 ПК України базою нарахування земельного податку є нормативна грошова оцінка земельної ділянки або її площа, у разі якщо нормативна грошова оцінка не проведена.

Аналогічне правозастосування наведене в постанові Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі №816/352/17.

Щодо доводів позивача стосовно відсутності у нього обов`язку сплачувати земельний податок згідно з п.п.4 п.297.1 ст.297 ПК України, оскільки земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташоване належне позивачеві на праві приватної власності нерухоме майно, використовується ним для провадження власної господарської діяльності, тому він, як платник єдиного податку, звільняється від обов`язку сплати земельного податку за користування такою земельною ділянкою, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 269.2 статті 269 Податкового кодексу України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

За приписами пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Положеннями підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

З наведених норм слідує, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Натомість, для відсутності обов`язку сплати земельного податку обов`язковою умовою є отримання позивачем прибутку від використання земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 29 липня 2021 року у справі №826/13147/17.

У ході розгляду цієї справи судом не встановлено обставин використання позивачем земельної ділянки, на якій знаходиться нерухомість, для провадження власної господарської діяльності, а надані позивачем до позовної заяви довідка від 26 липня 2019 року, складена самим же ФОП ОСОБА_1 , згідно з якою належний останньому комплекс нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , використовується ним для здійснення господарської діяльності згідно з КВЕД 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автомобілів, а саме: для розміщення СТО (станції технічного обслуговування), а також для зберігання автокрану та навантажувача, які необхідні для здійснення діяльності згідно з КВЕД 52.24 - транспортна обробка вантажу; також вказане нежитлове приміщення використовується як складське для зберігання товарно-матеріальних цінностей, які використовуються ним у господарській діяльності, не може бути належним доказом використання позивачем вищевказаної земельної ділянки у власній господарській діяльності, як і надані позивачем паспорт на кран стріловий автомобільний, свідоцтво про реєстрацію за позивачем транспортного засобу автокрану більше 20Т-С та трудовий договір з працівником водієм автотранспортних засобів ОСОБА_2 , оскільки ці документи не містять беззаперечних доказів того, що вищевказані транспортні засоби зберігалися у 2017-2018р.р. саме у нежитлових приміщеннях за адресою: АДРЕСА_2 , а наведені у вищевказаній довідці позивача відомості не підтверджені жодним чином. При цьому, представник позивача у судових засіданнях пояснив, що позивач не може надати докази використання ним земельної ділянки, на якій знаходиться нерухомість, для провадження власної господарської діяльності у 2017-2018р.р., оскільки такі докази станом на теперішній час втрачено, з 2019 року позивач таку господарську діяльність не здійснює взагалі, а у 2021 році об`єкти нерухомості відчужено.

Також суд зазначає, що у свідоцтві платника єдиного податку позивача такий вид економічної діяльності, який би передбачав використання землі, не значиться.

Відтак позивачем не доведено, а судом не встановлено отримання позивачем прибутку від використання саме тієї земельної ділянки, за яку податковим органом визначено податкові зобов`язання з земельного податку за 2017-2018р.р., що спростовує доводи ФОП ОСОБА_1 про наявність підстав для звільнення його від сплати земельного податку згідно з приписами п.п.4 п.297.1 ст.297 ПК України.

Також безпідставними, на думку суду, є доводи позивача відносно того, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням встановленої ПК України процедури, а саме: без проведення податкової перевірки, що свідчить про їх протиправність та підставою для скасування, з огляду на таке.

Відповідно до п.58.1 ст.58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Отже, приписами п.58.1 ст.58 ПК України передбачено можливість надіслання контролюючим органом платнику податків податкового повідомлення-рішення або у разі, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу, або за результатами проведеної перевірки у разі виявлення відповідних обставин, перелічених у цій нормі.

Як слідує з оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, копії яких долучено до матеріалів справи, вони прийняті згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 ПК України.

При цьому, згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Водночас, в силу приписів абз.1 п.286.5 ст.286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення приймалися відповідачем в порядку приписів п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України, оскільки абз.1 п.286.5 ст.286 цього Кодексу контролюючому органу надано повноваження самостійно визначати суму грошових зобов`язань з плати за землю фізичним особам і саме відповідач є відповідальним за нарахування сум цих податкових зобов`язань, тому задля їх визначення проведення податкової перевірки не потребується і позивач помилково вважав, що така перевірка мала бути проведена.

Наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця не спростовує вищевикладений висновок, позаяк норми чинного ПК України розрізняють лише процедуру нарахування грошових зобов`язань з плати за землю між фізичними і юридичними особами, а не між фізичними особами і суб`єктами господарювання, і належність у фізичної особи статусу суб`єкта господарської діяльності (фізичної особи-підприємця) не є підставою для віднесення такої особи до процедури, під яку підпадають саме юридичні особи і ПК України не містить з цього приводу будь-яких застережень.

Також, суд не погоджується з доводами позивача стосовно протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень через те, що вони винесені після 01 липня відповідного поточного року, за який відбувалося нарахування, що суперечить вимогам п.86.8 ст.86 та п.286.5 ст.286 ПК України, з огляду на таке.

Як зазначалося вище, відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017р. №2245-VІІІ внесено зміни до ст.287 Податкового кодексу України шляхом доповнення її п.287.10, згідно з яким податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу (п.51 р.І цього Закону).

Вказана норма набула чинності з 01.01.2018р. (п.1 р.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017р. №2245-VІІІ).

При цьому за змістом приписів п.102.1 ст.102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Виходячи з викладеного, з урахуванням строків давності, контролюючі органи з 01.01.2018 року мають право на нарахування плати за землю, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

Відтак, зважаючи на те, що складання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень хоча і відбулося після 01 липня відповідного поточного року, за який відбувалося нарахування, проте мало місце в межах строку давності, встановленого п.102.1 ст.102 ПК України, підстави стверджувати про їх протиправність саме через винесення після 01 липня відповідного поточного року, за який відбувалося нарахування, відсутні, тим більше, з огляду на вищенаведені приписи п.287.10 ст.287 ПК України, якими контролюючому органу надано право на нарахування податкового зобов`язання з плати за землю за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Щодо доводів позивача стосовно того, що відповідач діяв не у спосіб, визначений законами України, здійснюючи розрахунок належного до сплати земельного податку на підставі інформації з листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №8-4-0.38-1349/107-17 від 11 вересня 2017 року, який, на думку позивача, не відповідає формі надання інформації про НГО землі, суд зазначає наступне.

Як слідує з наведених вище приписів п.п.271.1.1 п.271.1 ст.271 та п.286.1 ст.286 ПК України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом, а підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, при цьому, центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, нарахування фізичним особам сум орендної плати за землю проводиться контролюючим органом на підставі даних ДЗК та з використанням НГО земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку.

Згідно з частиною першою статті 193 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

При цьому, суд зауважує, що чинним законодавством, зокрема пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, не встановлено певну форму, в якій Держгеокадастр повинен надати інформацію на запит контролюючого органу.

Разом з тим, надання такої інформації у формі листа, у разі якщо остання відповідає відомостям ДЗК, не може бути безумовною підставою для скасування податкового повідомлення-рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 27 січня 2020 року у справі №808/886/16.

Судом встановлено, що відповідачем при розрахунку належного до сплати позивачем земельного податку, визначеного у спірних податкових повідомленнях-рішеннях, використано інформацію, надану листом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №8-4-0.38-1349/107-17 від 11 вересня 2017 року.

Так, у зазначеному листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області вказано, що нормативно грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки з кодом ДЗК 72184004 в 2017 року буде складати 2940,92 грн., із застосуванням Кф=2.0 (коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки, інформація про яку не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів» від 25.11.2016р. №489, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.12.2016р. за №1647/29777).

Щодо площі земельної ділянки, на якій розташоване належне позивачеві у 2017-2018р.р. нерухоме майно, то судом встановлено, що відповідно до матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації цієї земельної ділянки, що розташована в місті Дніпропетровськ, вулиця Журналістів, будинок 9Д (код ДЗК 72184004), її площа становить 0,3638га, що також підтверджується договором оренди цієї земельної ділянки, укладеним між попереднім власником вищевказаного нерухомого майна комплексу (виробничої бази), розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Журналістів, будинок 9Д, - ВАТ «Державний ощадний банк України» та виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, згідно з яким ВАТ «Державний ощадний банк України» було передано в оренду земельну ділянку площею 0,3638га по фактичному розміщенню належної йому виробничої бази строком до 17.05.2016р. (вказаний договір оренди в подальшому розірвано через перехід права власності на вищевказане нерухоме майно від ВАТ «Державний ощадний банк України» до позивача на підставі укладеного між ними у квітні 2004 року договору купівлі-продажу).

При цьому, як зазначалося вище, питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України, якими чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в тому ж обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З наведеного сліду, що з часу, коли ОСОБА_1 набув у власність об`єкт нежитлової нерухомості нежитлову будівлю (комплекс), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , в силу положень ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України у нього виникло право користування земельною ділянкою площею 0,3638га, на якій розташований цей об`єкт нерухомості, та яка перебувала в оренді у його попереднього власника ВАТ «Державний ощадний банк України», на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що й у попереднього землекористувача.

Таким чином, інформацію про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, буд.9Д, зазначену в листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №8-4-0.38-1349/107-17 від 11 вересня 2017 року, відповідачем отримано у встановленому законом порядку від компетентного органу державної влади, і позивачем не спростовано, що така інформація не відповідає даним ДЗК, а розмір площі оподаткованої земельної ділянки визначено відповідно до обсягу площі, що була в користуванні (оренді) у попереднього землекористувача і власника нерухомого майна, що розташоване на цій земельній ділянці і яке перейшло у власність позивача.

Судом досліджено наданий відповідачем детальний розрахунок грошових зобов`язань з земельного податку, визначених спірними податковими повідомленнями-рішеннями, та з`ясовано, що при їх розрахунку відповідачем враховано інформацію щодо НГО земельної ділянки, вказану в листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №8-4-0.38-1349/107-17 від 11 вересня 2017 року (2940,92грн. за 1 кв.м.), при цьому, обчислення здійснено з урахуванням конкретної площі земельної ділянки, що перебувала у користуванні позивача (0,3638га) із множенням на 3 відсотки відповідно до рішень Дніпровської міської ради від 15 лютого 2017 року №12/18 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 грудня 2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста»» та від 06 грудня 2017 року №13/27 «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста».

Таким чином, виходячи з того, що податкове законодавство пов`язує виникнення в особи обов`язку зі сплати податку на землю одночасно з моментом набуття права користування землею, та перевіривши правильність здійсненого відповідачем розрахунку податку на землю з фізичних осіб та його відповідність вимогам законодавства, із врахуванням рішень Дніпровської міської ради від 15 лютого 2017 року №12/18 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 грудня 2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста»» та від 06 грудня 2017 року №13/27 «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста», згідно з якими плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 27 квітня 2018 року №-0464 та №-0464/1 прийнято в межах та у спосіб, що визначені чинним законодавством, відтак підстави для їх скасування відсутні, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що спірні податкові повідомлення-рішення мають містити загальний розмір податкового зобов`язання і у разі їх оскарження в судовому порядку останні вважаються неузгодженими, при цьому, фактично сплачені платником податків платежі не можуть враховуватись судом при наданні правової оцінки таким податковим повідомленням-рішенням, що є предметом позову, і сума визначених ними зобов`язань зменшенню на суму самостійно сплачених позивачем платежів не підлягає.

Також суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення податкового органу про опис майна у податкову заставу від 17 серпня 2018 року №91770-17/64, з огляду на таке.

Згідно з пунктами 88.1, 88.2 статті 88 Податкового кодексу України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Відповідно до п.89.1 ст.89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає:

у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку;

у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу;

у випадку, визначеному в пункті 100.11 статті 100 цього Кодексу, - з дня укладання договору про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань.

Приписами абз.1-3 п.89.3 ст.89 Податкового кодексу України встановлено, що майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.

Як встановлено судом, на дату прийняття контролюючим органом оскаржуваного рішення про опис майна у податкову заставу №91770-17/64 від 17 серпня 2018 року, в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 обліковувався податковий борг по земельному податку з фізичних осіб, який виник внаслідок несплати позивачем грошових зобов`язань з плати за землю, нарахованих контролюючим органом згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 04 червня 2018 року в сумі 320972,01грн. (фактично податкове повідомлення-рішення №-0464 від 27 квітня 2018 року на суму 320972,01грн., яке, згідно з наданими відповідачем поясненнями, вказане в ІКП позивача як від 04.06.2018р. через те, що це було датою його вручення позивачеві, а фактично воно винесене 27.04.2018р.); згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464/1 від 27 квітня 2018 року в сумі 320972,01грн.; згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 червня 2018 року в сумі 188,09грн. та згідно з податковим повідомленням-рішенням №-0464 від 27 червня 2018 року в сумі 165,65грн.

Зважаючи на те, що станом на дату винесення оскаржуваного рішення про опис майна у податкову заставу в ІКП позивача обліковувався податковий борг через несплату останнім у встановлені законом строки сум грошових зобов`язань, самостійно визначених контролюючим органом, і існування такого податкового боргу позивачем не спростовано, відповідачем за наявності на те законних підстав, передбачених ст.ст.88, 89 Податкового кодексу України винесено рішення про опис майна у податкову заставу від 17 серпня 2018 року №91770-17/64, яке є обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

За таких обставин, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на таке.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати відповідно до ч.1 ст.139 КАС України не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Сімферопольська, 17-а, м. Дніпро, 49005) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень і рішення про опис майна у податкову заставу відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова