Справа № 640/3560/20
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року

м. Київ

справа № 640/3560/20

адміністративне провадження № К/9901/32415/20

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Хохуляка В.В.,

суддів - Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІС» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІС» на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020 (головуючий суддя - Черпіцька Л.Т., судді: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є.) у справі №640/3560/20.

встановив:

У лютому 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІНІС» (далі - ТОВ «МІНІС») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просило:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві) щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «МІНІС» () суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн;

стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь ТОВ «МІНІС» () заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку з триваючим порушенням строків бюджетного відшкодування податку на додану вартість, враховуючи наявність встановленого факту нарахованої позивачу суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408, 00 грн та у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду від 15.08.2018 у справі №826/3463/18, яке набрало законної сили, Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві протиправно вчиняє бездіяльність по відношенню до позивача з приводу невнесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «МІНІС» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, з огляду на що позивач змушений звернутися до суду за захистом законного права на отримання гарантованого державою підтвердженого бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2020 позов задоволено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020 рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.

Не погодившись з висновками суду апеляційної інстанції, ТОВ «МІНІС» звернулося із касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020 та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2020.

В обґрунтування своїх доводів ТОВ «МІНІС» зазначає, що суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 200 Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 17.01.2011 № 39 «Про затвердження Порядку взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість» та не врахував висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №826/7380/15.

Відповідач не скористався своїм правом та не надав відзив на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду даної касаційної скарги.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як з`ясовано судами попередніх інстанцій, ТОВ «МІНІС» подано до податкового органу декларацію з податку на додану вартість за грудень 2012 року, січень 2013 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування. Однак, податковим органом всупереч вимогам статті 200 Податкового кодексу України не складено відповідного висновку про суму податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню ТОВ «МІНІС», та не включено до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «МІНІС» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, що позбавляє позивача можливості реалізувати передбачене законодавством право на одержання бюджетного відшкодування ПДВ.

У зв`язку з тим, що податковий орган не виконав вимогу закону стосовно включення до вищевказаного Реєстру необхідних даних про позивача, останній звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, у якому просив зобов`язати податковий орган внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування позивачу суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн та стягнути з Державного бюджету України на користь позивача пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30.04.2013 по 21.02.2018 у розмірі 2 465 374,50 грн, а також встановити контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання постанови суду у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №826/3463/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2019, зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «МІНІС» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн та стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «МІНІС» пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн.

Однак, рішення суду від 15.08.2018 у справі №826/3463/18, яке набрало законної сили, контролюючим органом не виконано.

Крім того, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва зобов`язано податковий орган подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2018 у місячний строк з моменту отримання копії даної ухвали, чого також останнім зроблено не було, що свідчить про невиконання рішення суду.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії адвокатського запиту від 11.12.2019 вих.№133-19, представник позивача звернувся до Державної податкової служби України з проханням повідомити його про причини невиконання судового рішення у справі №826/3463/18, яке набрало законної сили, та повідомити про необхідні дії, які позивачеві необхідно вчинити для отримання відшкодування суми податку на додану вартість за період - грудень 2012 року та січень 2013 року, у розмірі 5 687 408, 00 грн.

Листом від 27.12.2019 №1396/АДВ/26-15-43-2-04 у відповідь на адвокатський запит від 11.12.2019 вих.№133-19 Головне управління Державної податкової служби у місті Києві повідомило представника позивача про те, що останній не вносить інформацію до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та Єдиного реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, та не є розпорядником зазначених реєстрів. Водночас, на даний час чинним законодавством не передбачено порядок ведення, механізму відшкодування сум ПДВ, внесених до Тимчасового реєстру, та структуру такого реєстру.

Також Головне управління Державної податкової служби у місті Києві зазначило про те, що невиконання судового рішення мало місце із поважних причин, а саме у зв`язку з реорганізаційними питаннями, оскільки обов`язок щодо виконання рішення суду та подання відповідного звіту було покладено на Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві, яка станом на дату набрання рішенням у справі №826/3463/18 законної сили, такі функції не здійснювала.

Однак, на думку позивача, такі доводи є безпідставними, а тому, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, що набрало законної сили та невідшкодуванням податку на додану вартість з Державного бюджету України у розмірі 5 687 408,00 грн, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції, позивач звертаючись з даним позовом, фактично просить суд зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у місті Києві виконати рішення Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №826/3463/18, відповідно до якого, зокрема, зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «МІНІС» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн.

Тобто, предметом спору в частині позовних вимог про: визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо невнесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «МІНІС» () суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн - є виконання відповідачем судового рішення в адміністративній справі № 826/3463/18, і намагання позивача в такий спосіб зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у місті Києві виконати це судове рішення.

Статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2019 у справі №826/3463/18 зобов`язано податковий орган подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2018 у місячний строк з моменту отримання копії даної ухвали, однак, податковий орган звіт про виконання рішення не подав.

Разом з тим, матеріали розглядуваної справи не містять доказів про здійснення судом з власної ініціативи або за ініціативою позивача заходів у справі №826/3463/18 щодо встановлення судом нового строку подання звіту, накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф за неподання звіту про виконання судового рішення від 15.08.2018 у справі №826/3463/18.

Крім того, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті статі 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Також судом апеляційної інстанції зауважено, що частиною шостою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за наявності підстав для задоволення заяви, поданої відповідно до статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Отже, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Таким чином, як вірно враховано судом апеляційної інстанції, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «МІНІС» () суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн може бути оскаржена в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що в межах даного адміністративного позову заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь ТОВ «МІНІС» () заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема, і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності, як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Такі повноваження суду не означають, що суд зобов`язаний розглянути будь-яку вимогу позивача, безвідносно до того, наскільки вона відповідає дійсному предмету спору та належному способу захисту порушеного права. Гарантуючи кожній особі право в порядку, встановленому Кодексу адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України одночасно визначає, у який спосіб особа може просити суд їх захистити.

Згідно з частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові від 12.02.2019 № 826/7380/15 Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання щодо належного способу захисту права платника ПДВ на отримання сум бюджетного відшкодування з ПДВ, зазначила, що, враховуючи відсутність механізму реального відшкодування платнику ПДВ узгодженої суми бюджетного відшкодування цього податку, такі способи захисту порушеного права, як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування або внести заяву платника податку до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, не призведуть до ефективного відновлення права платника податку. Ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права платника податку, є стягнення з Державного бюджету України через відповідний контролюючий орган на користь платника податку заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість та пені, нарахованої на суму такої заборгованості. Ухвалюючи зазначену постанову, Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 16.09.2015 у справі № 21-881а15, від 17.11.2015 у справі № 21-4371а15, від 02.12.2015 у справі №21-2650а15, від 20.04.2016 у справі №21-452а16, від 07.03.2017 у справі №820/19449/14.

Виходячи з положень частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, зокрема, щодо наявності у позивача права на бюджетне відшкодування податку на додану вартість у заявленому ним розмірі.

Згідно з частиною першою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІС» задовольнити частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020 в частині закриття провадження у справі №640/3560/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІС» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІС» () заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року скасувати.

Справу №640/3560/20 в цій частині направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття , є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіВ.В. Хохуляк Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова