Справа № 260/3591/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/3591/22 пров. № А/857/2026/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року (головуючого судді Ващиліна Р.О., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 10 год. 18 хв. в м. Ужгород повний текст рішення складено 23.01.2023) у справі №260/3591/22 за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23.09.2022 звернувся в суд з позовом до Державного бюро розслідувань в якому просить визнати бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні йому нарахування та виплати грошової компенсації за відпустки учаснику бойових дій, за 2021 та 2022 рік з урахуванням індексації, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ; Постанови КМУ від 21 лютого 2001 року №159 та відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми - протиправною, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021 та 2022 рік з урахуванням індексації, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ; Постанови КМУ від 21 лютого 2001 р. №159 та відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Вказує, що в чинному законодавстві не визначено, що позивач повинен звертатись за отриманням компенсації саме за останнім місцем проходження служби/або за місцем звільнення, це право позивача звертатися до того роботодавця з яким і був у трудових відносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

09.05.2023 до апеляційного суду направлено клопотання про приєднання до матеріалів справи постанови Першого апеляційного адміністративного суду ід 22.03.2023 по справі №200/640/22, яке долучено судом.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Загороднюк Д.А. в режимі відеоконференції проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача Музафалов С.Р. надіслав до апеляційного суду заяву про розгляд справи його без участі.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 11 березня 2015 року, а отже має право на додаткову відпустку, передбачену статтею 162 Закону України «Про відпустки».

Наказом Державного бюро розслідувань №222-ос/дск від 11.05.2021 ОСОБА_1 прийнято на службу до Державного бюро розслідувань як переможця конкурсу та призначено з 12 травня 2021 року на посаду начальника відділу оперативно-технічного пошуку інформації Інформаційно-аналітичного управління Головного оперативно-технічного управління ДБР.

Наказом Державного бюро розслідувань №2дск-ос від 14.01.2022 ОСОБА_1 переведено для подальшого проходження служби до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі з 18 січня 2022 року за його згодою.

Наказом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, №117 ос/дск від 05.08.2022, ОСОБА_1 був звільнений зі служби в Державному бюро розслідувань, що підтверджується відомостями трудової книжки.

Згідно довідки №17-09-5890 від 08.08.2022 Територіального управління ДБР, розташоване у місті Мелітополі, підтвердило факт ненадання ОСОБА_1 у 2022 році додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів, як учаснику бойових дій, та не проведення виплати грошової компенсації за таку.

29.08.2022 адвокат Муфазалов С. звернувся до Територіального управління ДБР у м. Мелітополі та ДБР в інтересах ОСОБА_1 з адвокатським запитом, в якому просив повідомити, серед іншого, чи надавалась останньому відпустка учасника бойових дій або грошова компенсація за таку.

У відповідь на такий запит листом №19870-22/10-11-01-8991/22 від 06.09.2022 Державного бюро розслідувань повідомило, що за час проходження служби в Центральному апараті ДБР у період з травня 2021 року по січень 2022 року відпустка учасника бойових дій ОСОБА_1 не надавалась та грошова компенсація не виплачувалась.

Вважаючи бездіяльність відповідача з метою захисту порушеного права позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що за захистом порушеного права на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку учасника бойових дій позивачу слід було звернутися з відповідним позовом саме до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, адже Державне бюро розслідувань не було зобов`язане здійснювати виплату ОСОБА_1 спірної компенсації, адже не здійснювало звільнення позивача.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов за неповного з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 №794-VIII (далі - Закон №794-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно частин 1, 2 статті 14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами (частина 6 статті 14 Закону №794-VIII).

Згідно статті 19 Закону №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Відповідно до пункту 81 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 (далі - Положення), особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки (основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством); 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки (відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи); 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Згідно пункту 89 Положення додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються особам рядового та начальницького складу на підставах та в порядку, що встановлені законодавством.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Стаття 16-2 Закону №504/96-ВР регулює порядок надання додаткової відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності та якою визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно із частиною 1 статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Пункт 12 статті 12 із змінами, внесеними згідно із Законом № 426-VIII від 14.05.2015.

Отже, законодавством гарантовано право осіб, які мають статус учасника бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 11 березня 2015 року, а отже має право на додаткову відпустку, передбачену ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до пункту 95 Положення, за невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Апеляційним судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву посилався серед іншого на те, що Територіальні управління Державного бюро розслідувань є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, ТУ ДБР у м. Мелітополі (код ЄДРПОУ - 43248993) є окремою від ДБР (код ЄДРПОУ - 41760289) юридичною особою, а відтак починаючи з дати переведення (січень 2022 року) позивач не був працівником ДБР та мав іншого роботодавця, проте судом першої інстанції зазначене не розглядалося та ТУ ДБР у м. Мелітополі, як співвідповідач чи відповідач у справі не залучалося.

ОСОБА_1 проходив службу в центральному апараті ДБР у період з 12 травня 2021 року по 17 січня 2022 року, а в подальшому наказом №2дск-ос від 14.01.2022 був переведений для подальшого проходження служби до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №794-VIII систему ДБР складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Згідно частин 3, 5 статті 9 Закону №794-VIII ДБР є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження безпосередньо і через територіальні управління. Територіальні управління Державного бюро розслідувань є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Отже, ДБР та його територіальні управління є окремими юридичними особами.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Приписами частини 3 статті 48 КАС України визначено, що у разі якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина 4 статті 48 КАС України).

Належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом. У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні.

Водночас колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача, однак на це потрібна згода позивача. При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції

Отже визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів.

Проте колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримався, та, вирішуючи спір по суті позовних вимог, не з`ясував хто є належним відповідачем у цій справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі співвідповідача, а тільки серед підстав відмови вказав про подання позову до іншого відповідача, а тому рішення слід скасувати, а скаргу задовольнити частково.

При цьому апеляційний суд зазначає, що з аналізу статті 48 КАС України слідує, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції, оскільки як наслідок заміни неналежного відповідача справа має розглядатися спочатку.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а, від 29.06.2021 у справі №460/2903/20, від 14.12.2020 у справі №826/17787/14, від 09.07.2020 у справі №2040/5355/18, від 26.08.2020 у справі №500/2972/17, від 23.06.2020 у справі №540/2269/18 та від 19.04.2022 у справі №400/3989/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року у справі №260/3591/22 - скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 17.05.2023