Справа № 480/10441/22
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 р. Справа № 480/10441/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2022, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, м. Суми, повний текст складено 24.06.22 по справі № 480/10441/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь 8466 грн 93 коп. як суму грошового забезпечення за посадою за час вимушеного прогулу з вини відповідача за період з 11 березня по 06 квітня 2021 року; в порядку відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу незаконним притягненням у 2020 році до дисциплінарної відповідальності колишнім командуванням військової частини НОМЕР_1 , стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошові суми, які були недонараховані і недоплачені позивачу як грошове забезпечення за повні календарні місяці на підставі наказів колишнього командира військової частини НОМЕР_1 - підполковника ОСОБА_2 , про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 17 квітня 2020 року № 171, від 28 квітня 2020 року № 188 та від 25 червня 2020 року № 284; в порядку відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу незаконним утриманням з нього при незаконному звільненні з військової служби на підставі наказу колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 від 06 липня 2020 року (по стройовій частині) № 144 стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 6673 грн. 50 коп. як суму коштів, утриману з позивача за 18 діб відпустки, що була використана в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення, а також 2098 грн. 39 коп. як суму, утриману з позивача при звільненні за вартість обмундирування, обчислену пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння; в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконними притягненнями до дисциплінарної відповідальності колишнім командиром військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 та незаконним звільненням позивача з військової частини НОМЕР_2 стягнути з відповідача на користь позивача 50000 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 11 березня по 06 квітня 2021 року у розмірі 8466 грн 93 коп.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суми грошового забезпечення, які не нараховувались та не виплачувались ОСОБА_1 відповідно до наказів військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2020 № 171, від 28.04.2020 № 188, від 25.06.2020 № 284, від 06.07.2020 № 144, у загальному розмірі 15869 грн 89 коп, у тому числі: - суму щомісячної премії за відповідним тарифним розрядом у розмірі 130% від посадового окладу за травень 2020 року у розмірі 3549 грн 00 коп; суму щомісячної премії за відповідним тарифним розрядом у розмірі 130% від посадового окладу за червень 2020 року у розмірі 3549 грн 00 коп; суму коштів, утриману за 18 діб відпустки, що була використана в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення, у розмірі 6673 грн 50 коп; суму коштів, утриману при звільненні за вартість обмундирування, обчислену пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння, у розмірі 2098,39 коп.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішенням та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. При цьому правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, ЗУ "Про оборону України", ЗУ "Про Збройні Сили України", ЗУ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вищезазначеними нормативно-правовими актами визначено, зокрема питання дисциплінарної відповідальності військовослужбовців, порядок проходження військової служби, робочого часу, оплату праці, грошової допомоги тощо. Право військовослужбовця на отримання середнього заробітку за весь час затримки на день фактичного розрахунку цими нормативно- правовими актами не визначено. Тобто проходження військової служби та її правове регулювання встановленні спеціальними законами, на які норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не поширюється. Зазначає, що норми КЗпП України можуть застосовуватись до звільнених працівників, а оскільки позивач перебував на дійсній військовій службі і був військовослужбовцем, а не працівником військової частини, тому в спірних правовідносинах норми ст.116 та ст.117 КЗпП України застосуванню не підлягають, так як трудові відносини військовослужбовців Збройних Сил України регулюються спеціальним законодавством, зокрема, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008. Щодо відшкодування моральної шкоди Військова частина НОМЕР_2 вважає, що довідка військово-лікарської комісії від 20.01.2022, яку надав позивач, ніяким чином не доводить той факт, що позивачу нанесені душевні страждання чи принижено його честь і гідність.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що до липня 2020 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17 квітня 2020 року ОСОБА_1 була оголошена сувора догана за виконання ним 06 квітня 2020 року обов`язків військової служби на території військової частини НОМЕР_1 у стані наркотичного сп`яніння (а.с. 57-58).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 квітня 2020 року № 188 ОСОБА_1 був попереджений про неповну службову відповідність за систематичне порушення військової дисципліни (а.с. 59).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 червня 2020 року № 284 ОСОБА_1 була оголошена сувора догана за відсутність на військовій службі без поважних причин до 14 години 40 хвилин 22 червня 2020 року.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 25 червня 2020 року № 26-рс (по особовому складу) позивач був звільнений з військової служби в запас відповідно до підпункту "ж" пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту (а.с. 9).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 липня 2020 року № 144 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 і всіх видів забезпечення з проведенням фінансових розрахунків за цим наказом (а.с. 10-10а).

Зокрема, вказаним наказом вирішено: щомісячну премію за відповідним тарифним розрядом у розмірі 130% від посадового окладу по 06 липня 2020 року не виплачувати; відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" провести відрахування коштів із грошового забезпечення за 18 діб відпустки, що була використана в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення, в сумі 6673 грн 50 коп; провести відрахування вартості обмундирування в сумі 2098 грн 39 коп, обчислене пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння.

Вважаючи усі вищевказані накази протиправними, ОСОБА_1 оскаржив їх судовому порядку.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року у справі № 480/4907/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційної адміністративного суду від 07.07.2021, визнано протиправними та скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 17.04.2020 №171 "Про результати службового розслідування стосовно молодшої сержанта ОСОБА_1 ", від 28.04.2020 №188 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності молодшого сержанта ОСОБА_1 ", від 25.06.2020 №284 "Про результати службового розслідування стосовно не виходу на службу без поважних причин молодшого сержанта ОСОБА_1 " в частині, що стосуються ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 25.06.2020 №26-рс (по особовому складу), яким ОСОБА_1 звільнено з військової служби.

Визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 06.07.2020 №144, яким ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.

Поновлено ОСОБА_1 на військовій службі на посаді оператора взводу спеціального радіоперехоплення роти радіоперехоплення радіобатальйону управління військової частини НОМЕР_1 .

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 77 456,73 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на службі і стягнення грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.

На виконання рішення суду пунктом 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.04.2021 № 13-РС параграф 2 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.06.2020 № 26-РС про звільнення з військової служби у запас за підпунктом "ж" пункту другого (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракт військовослужбовцем) частини 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок військову службу" молодшого сержанта ОСОБА_1 , оператор взводу спеціального радіоперехоплення роти радіоперехоплення радіобатальйону управлінь військової частини НОМЕР_1 Повітряних Сил Збройних Сил України, скасовано, поновлено його на військовій службі на посаді оператора взводу спеціального радіоперехоплення рот радіоперехоплення радіобатальйону управління цієї ж частини та відповідно до пункту 23 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сила України строк контракту про проходження військової служби продовжено на строк вимушеного прогулу і строк, необхідний для визначення придатності проходжень військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення укладання нового контракту - до 25 січня 2022 року (а.с. 39).

Як встановлено з картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2020 рік (а.с. 64) та довідки Військової частини НОМЕР_1 (а.с, 65) суми грошового забезпеченні, які не нараховувались та не виплачувались позивачу відповідно до наказів військові частини НОМЕР_1 від 17.04.2020 № 171, від 28.04.2020 № 188, від 25.06.2020 № 284, від 06.07.2020 № 144, становлять у загальному розмірі 15 869,89 грн, у тому числі: щомісячна премія за відповідним тарифним розрядом у розмірі 130% від посадового окладу за травень 2020 року - 3549,00 грн; щомісячна премія за відповідним тарифним розрядом у розмірі 130% від посадового окладу за червень 2020 року - 3549,00 грн; сума коштів, утримана з позивача за 18 діб відпустки, що була використана в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення - 667,50 грн; сума, утримана з позивача при звільненні за вартість обмундирування, обчислена пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння, - 2098,39 грн.

Вважаючи протиправними дії військової частини щодо невиплати зазначених вище сум, позивач звернувся до суду із позовом про їх стягнення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення суду по справі № 480/4907/20 щодо поновлення позивача на військовій службі та на посаді не було виконано у встановлений строк, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за період з 11.03.2021 по 06.04.2021. Крім того, суд першої інстанції погодився із доводами позивача про необхідність стягнення на його користь з військової частини НОМЕР_1 сум, які були недонараховані і недоплачені позивачу, внаслідок прийняття наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення, а також часткового відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Колегія суддів зауважує, що питання відповідальності за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 по справі №640/14764/20.

Від так, з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку виконання рішення суду про поновлення на військовій службі, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра обороті України від 07.06.2018 № 260, адже вказаними актами прямо не врегульована відповідальність силових структур за затримку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям після їх звільнення.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З огляду на матеріали справи, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року у справі № 480/4907/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційної адміністративного суду від 07.07.2021, поновлено ОСОБА_1 на військовій службі на посаді оператора взводу спеціального радіоперехоплення роти радіоперехоплення радіобатальйону управління військової частини НОМЕР_1 та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на службі і стягнення грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, з дня, наступного за днем ухвалення рішення у справі № 480/4907/20 у відповідача виник обов`язок негайно виконати рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.

Водночас, позивач був поновлений на військовій службі та на займаній посаді лише 06.04.2021 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.04.2021 № 13-РС.

Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України (КЗпГІ України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниш в заробітку за час затримки.

Враховуючи те, що рішення суду по справі №480/4907/20 щодо поновлення позивача на військовій службі та на посаді не було виконано у встановлений строк, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з тим, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за період з 11.03.2021 по 06.04.2021.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами статті 117 КЗпГІ України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 у справі № 480/4907/20 встановлений розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 в сумі 313,59 грн.

Враховуючи приписи частини четвертої ст. 78 КАС України, колегія суддів приймає до уваги висновки суду першої інстанції, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді слід виходити з встановленої в вищенаведеному рішенні суми середньоденного грошового забезпечення у розмірі 313,59 грн.

З огляду на те, що час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з 11.03.2021 по 06.04.2021 становить 27 днів, у військової частини НОМЕР_1 виник обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 11.03.2021 по 06.04.2021 в сумі 8466,93 грн (313,59 грн. середньоденний заробіток позивача х 27 днів).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 11.03.2021 по 06.04.2021 в сумі 8466,93 грн.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача з військової частини НОМЕР_1 сум, які були недонараховані і недоплачені позивачу, внаслідок прийняття наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення.

З огляду на матеріали справи, згідно виданих наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2020 № 197 та від 03.07.2020 № 297 позивача позбавлено щомісячної премії за квітень та червень 2020 року у розмірі 100% на підставі абзаців 1, 2 пункту 5 розділу XVI наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам". Крім того, відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 06.07.2020 № 144 (по стройовій частині) при звільненні позивача, проведено відрахування коштів із грошового забезпечення за 18 діб відпустки, що була використана в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення, у сумі 6673 грн 50 коп та проведено відрахування вартості обмундирування в сумі 2098 грн 39 коп, обчисленої пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння.

Враховуючи, що накази військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 17.04.2020, від 28.04.2020, від 25.06.2020 №. 284 були визнані судом протиправними і скасовані в частині, що стосуються ОСОБА_1 , а наказ військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 06.07.2020 №144 визнаний протиправним та скасований у повному обсязі, суд апеляційної інстанції вважає, що усі суми коштів, які не були виплачені або були утримані, внаслідок прийняття цих наказів, підлягають поверненню позивачу.

Від так, колегія суддів зважає на наявність підстав для задоволення вимог позову в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошових сум у загальному розмірі 15 869, 89 грн, які були недонараховані і недоплачені позивачу на підставі наказів військової частини НОМЕР_1 від 17 квітня 2020 року № 171, від 28 квітня 2020 року № 188. від 25 червня 2020 року № 284 та від 06.07.2020 №144.

Щодо висновків суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позову про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

В силу ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачем порушені права позивача, у зв`язку з чим суд задовольнив відповідні позовні вимоги ОСОБА_1 .

В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи ст. 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява №40450/04, п.64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав психологічних страждань та розчарувань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п.п.86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, №14183/02, п.п.71, 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, слід врахувати, що внаслідок незаконного утримання коштів, невиплати належних позивачу сум, позивач був позбавлений засобів до існування, було принижено його честь та гідність, завдано шкоди діловій репутації, позивач змушений був захищати свої права в суді, від так з огляду на характер правопорушення, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5000 грн.

На підставі викладеного вище, колегія суддів зважає на наявність підстав для часткового задоволення вимог позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 по справі № 480/10441/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов