Справа № 932/4633/23
Суддя: Овчиннікова О. С.
Дата ухвалення: 2023-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/4633/23
Провадження №2-а/932/169/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Дубровій К.Б.,

за участю представника позивача Мельника Д.П.,

відповідача ОСОБА_1 ,

перекладача Зейнал Заде Надір Фезі огли,

захисника - Іванової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства для забезпечення подальшого видворення за межі території України громадянина Республіки Азербайджан,

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2023 року позивач ГУДМС України в Дніпропетровській області звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та поміщення до ПТПІ для забезпечення видворення за межі території України громадянина Республіки Азербайджан. Вимоги обгрунтовані тим, що Громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 востаннє здійснив в`їзд на територію Україну 14.03.2020 року, та з того часу з України не виїжджав. В ході перевірки встановлено, що ОСОБА_1 мав право тимчасово перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів, із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України, чи із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував. Факт порушення ОСОБА_1 правил перебування в Україні та ухилення від виїзду з України після закінчення терміну перебування встановленого законодавством, було зафіксовано у постанові Синельниківського відділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 07.04.2022 року, якою на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. 00 коп. Крім цього, відносно відповідача Синельниківським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення від 07.04.2022 року у справі про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Однак відповідач територію України до 06.05.2022 року не залишив та продовжуває незаконно перебувати на території України. Тому позивач просить суд затримати відповідача ОСОБА_1 та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

В судовому засіданні представник позивача Мельник Д.П. підтримав позов, на його задоволенні наполягав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та його захисник Іванова В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити з огляду на те, що позивачем не надано доказів існування ризиків того, що відповідач перешкоджатиме вирішенню питання про його видворення з території України, а також зазначили, що відповідач має і діючий закордонний паспорт громадянина Азербайджану, який зараз знаходиться в співробітників ДМС, і діючий внутрішній паспорт громадянина Азербайджану, тобто особу відповідача ідентифіковано. ОСОБА_1 пояснив, що він не розуміє українську мову, а тому в судовому засіданні присутній перекладач, який робить переклад, пояснював, що ним порушено встановлені законодавством України правила перебування іноземців на території України, проте він не мав наміру порушувати закони України, після в`їзду на територію України він неофіційно працює на ринку «Озерка», проживає у місті Синельниково у родичів. Виконати рішення міграційної служби про залишення території України він добровільно не міг в зв`язку з тим, що в квітні 2022 року йому не пояснили, що він зобов`язаний виїхати з України, тільки про наявність штрафу за порушення міграційного законодавства знав. Документи від 07.04.2022 року було складено українською мовою, яку він не розуміє, ані перекладача , ані захисника не було при ознайомленні. Зараз він обізнаний про обов`язок залишити територію України, йому вручено та роз`яснено рішення ДМС про примусове видворення від 17.05.2023 року, Тому він готовий виїхати. Від органів поліції та міграційної служби не скривався, та має намір поїхати.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідача та його захисника, дослідивши матеріали адміністративної справи, приходить до такого висновку.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами частини сьомої статті 5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Згідно з ч. 4 ст. 46 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Положеннями ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно до ч. 3 ст. 9 Закону, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до ч. 16 ст. 4 Закону, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Положеннями абзацу першого ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення реадмісії за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно ч. 5 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року передбачено, що за порушення іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання Правил транзитного проїзду через територію України до них застосовуються заходи відповідно до законодавства України.

Відповідно до підпунктів «b» та «f» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Судом встановлено, що 07.04.2022 року відповідач ОСОБА_1 був запрошений до Синельниківського відділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області для складання протоколу про адміністративне правопорушення у зв`язку з порушенням міграційного законодавства за ч.1 ст. 203 КУпАП, за результатами якого було винесено постанову серії ПН МДН № 003229 від 07.04.2022 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень, який відповідачем сплачено та не оскаржено.

За результатами перевірки встановлено, що відповідач прибув 14.03.2020 року на територію України відповідно до ч.16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» без віз та мав право знаходитися на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів.

Таким чином, не маючи інших законних підстав для перебування на території України, визначених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідач мав право тимчасово перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів на підставах, визначених ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150.

В зв`язку з винесенням постанови від 07.04.2022 року позивачем було ухвалено рішення № 51 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства , яким відповідача ОСОБА_1 було зобов`язано залишити територію України в термін до 06.05.2022 року.

Відповідач вищевказане рішення про примусове повернення не виконав. Як пояснив він в судовому засіданні, він не мав змоги виконати це рішення, оскільки не зрозумів, що цим рішенням його зобов`язано покинути Україну, так як не володіє українською мовою, постанову, протокол та рішення про примусове повернення від 07.04.2022 року було складено українською мовою, перекладач був відсутній , захисника також не було.

Суд зазначає, що право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980)

За таких підстав, суд вважає, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Суд встановив, що в протоколі про адміністративне правопорушення від 07.04.2022 року за ч.1 ст. 203 КУпАП, в постанові від 07.04.2022 року за ч.1 ст. 203 КУпАП та в рішенні про примусове повернення до країни походження №51 від 07.04.2022 року, зазначено, що відповідач ОСОБА_1 відмовився від перекладача.

Разом з тим, під час судового розгляду справи встановлено, що спілкування працівників міграційної служби з відповідачем проводилось російською мовою, розписка про отримання відповідачем позову складена російською мовою, проте він не володіє практичними навичками, в судовому засіданні відповідачем зазначено, що він не розуміє української мови в тому об`ємі, щоб самостійно розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

Суд зазначає, що рівень володіння мовою як «елементарний користувач» передбачає можливість розуміти і вживати побутові повсякденні вирази, а також будувати елементарні речення із задоволенням конкретних потреб. Може відрекомендувати або представити когось. Може запитувати і відповідати на запитання про деякі деталі особистого життя, про людей, про речі тощо. Може взаємодіяти на простому рівні, якщо співрозмовник говорить вільно і чітко та готовий отримати допомогу. Може розуміти ізольовані фрази та широко вживані вирази, необхідні для повсюдного спілкування у сфері особистого життя, сімейного життя, здійснення покупок, місцевої географії, роботи. Може спілкуватися у простих і звичайних ситуаціях, де потрібен простий і прямий обмін відомостями на знайомі та звичні теми. Може описати простими мовними засобами вигляд свого оточення, найближче середовище і все, що пов`язане зі сферою безпосередніх потреб.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів забезпечення відповідача перекладачем на рідну азербайджанську, якою він володіє, або на російську мову, яку розуміє та може спілкуватися, суд вважає, що відповідач 07.04.2022 року при складанні щодо нього протоколу, постанови та рішення не був забезпечений перекладачем на мову, якою він вільно володіє, а відтак не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позовні вимоги ГУ ДМС в Дніпропетровській області про затримання та поміщення до ПТПС обґрунтовані посиланням на невиконання відповідачем рішення про примусове повернення до країни походження, прийнятого з порушенням міжнародних норм та правил щодо забезпечення права іноземця на перекладача. До того ж відсутні докази обізнаності відповідача не тільки зі змістом даного рішення, але з існуванням такого рішення.

Окрім того, відповідно до матеріалів справи, зміст як протоколу про адміністративне правопорушення, так і постанови про накладення адміністративного стягнення від 07.04.2022 року свідчить про не з`ясування обставин вчинення порушення міграційного законодавства України, а саме, не залишення території України по закінченню перебування на території України.

Судом також встановлено, що з клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України чи із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до ГУДМС України в Дніпропетровській області відповідач не звертався; статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, посвідками на тимчасове або постійне проживання не документувався.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 після закінчення граничного періоду тимчасового перебування на території України, встановленого законодавством, зокрема, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», - не більш як 90 днів протягом 180 днів, не виїхав з України.

Зважаючи на викладене, 17.05.2023 року ГУДМС України в Дніпропетровській області до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська подано адміністративну позовну заяву про затримання та поміщення до ПТПІ громадянина Азербайджану ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення.

Статтею 289 КАС України передбачені о собливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства

Згідно зі статтею 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;

2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;

4) зобов`язання внести заставу.

2. Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіального органу чи підрозділу, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України про державний кордон або про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, до завершення процедури розгляду такої заяви.

Відповідно до ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

При цьому приписи ст. 289 КАС України є спеціальними по відношенню до норми ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також прийняті пізніше ніж вказаний Закон, тому у випадку, що розглядається, користуються пріоритетом у застосуванні.

Тобто, підставою для задоволення позову про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України є невиконання ним рішення про його видворення.

У відповідності до ч.14, 15 ст. 289 КАС України, розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін. Адміністративні справи, передбачені цією статтею, розглядаються судом у день подання відповідної позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, (далі - Типове положення) пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - пункт тимчасового перебування), є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

На виконання абз.3 п.3 розд. IV «Прикінцеві положення» Закону №3773 та Типового положення, з метою нормативно-правового врегулювання порядку дій посадових осіб пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, територіальних органів та територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону з питань розміщення іноземців та осіб без громадянства в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, їх утримання, ідентифікації, примусового видворення, а також звільнення з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року № 141 затверджено Інструкцію про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - Інструкція № 141).

Згідно з пункту 12 Розділу ІІ Інструкції № 141 іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як на встановлений законом термін.

Таким чином, затримання іноземця або особи без громадянства та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, можливо також з метою ідентифікації, однак з обов`язковим забезпеченням примусового видворення з України.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства подається стосовно особи, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

Відповідно до приписів ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В обґрунтування позовних вимог, заявлених у даній справі, представник позивача у позові та в судовому засіданні посилався на те, що відповідач, який знаходиться на території України нелегально, покидати територію України добровільно не планує, переслідує наміри усілякими засобами, без наявних законних на те підстав, залишитись в Україні, переховується від працівників правоохоронних органів, ухилився від виконання рішення про повернення до країни походження, що, на його думку, дає підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та буде перешкоджатиме проведенню процедури видворення та існує ризик його втечі, в зв`язку з чим є необхідність у задоволенні позову про його затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на шість місяців з метою та забезпечення видворення за межі території України.

Разом з цим, суд вважає, що представником позивача не надано ніяких доказів зазначеним твердженням, а також доказів того, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та буде перешкоджати проведенню процедури видворення або існує ризик його втечі.

Натомість, в судовому засіданні відповідач зазначив, що виконати рішення міграційної служби про залишення території України він добровільно не міг в зв`язку з тим, що не зрозумів через незнання української мови його обов`язок залишити територію України, тільки зрозумів про обов`язок сплатити штраф за порушення міграційного законодавства, що власне він і зробив. Однак зараз він обізнаний про наявність рішення ДМС від 17.05.2023 року, яке зобов`язується виконати якнайшвидше, бо має дійсний закордонний паспорт та зможе повернутися до Азербайджану. Вказав, що не має намірів залишатися в Україні, на теперішній час він неофіційно працює. Від явки до ДМС або суду не ухилявся.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач самостійно з`являвся 07.04.2022 року до Синельниківського відділу ГУ ДМС для складання протоколу за ч.1 ст. 203 КУпАП та постанови, 18.05.2023 року добровільно самостійно з`явився до суду, що спростовує доводи позивача про його переховування від правоохоронних органів та суду.

Також судом встановлено, що у відповідача наразі є закордонний паспорт громадянина Азербайджану для виїзду з України, що надасть йому право добровільно виїхати з України та в`їхати до будь-якої іншої держави.

Особу відповідача ОСОБА_1 ідентифіковано, та це не заперечує представник позивача, і внутрішнім паспортом громадянина Азербайджану 5L7PU8P та закордонним паспортом AZE C03184391, він добровільно з`являється на виклики до державних органів.

З таких обставин суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на їх необґрунтованість.

Відповідно до положень ч. 19 ст. 289 КАС України за подачу позовних заяв, передбачених даною статтею, судовий збір не справляється, а отже підстав для розподілу витрат пов`язаних з розглядом справи не має, оскільки вони сторонами не були понесені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 9, 72-77, 90, 229, 241, 246, 289, 371 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянина Азербайджанської Республіки Ашрафова ОСОБА_3 про затримання іноземця з метою ідентифікації та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства для забезпечення подальшого видворення за межі території України громадянина Республіки Азербайджан України - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана у десятиденний строк з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Овчиннікова