Справа № 460/10810/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/10810/21 пров. № А/857/1048/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року (головуючий суддя Нор У.М., м. Рівне) у справі № 460/10810/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Як правонаступник померлої ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати коштів, які були несвоєчасно виплачені відповідно до постанов Володимирецького районного суду від 20.03.2012 у справі №1702/8890/11 з 18.04.2011, від 20.07.2011 у справі №2-а-3013/11 з 01.01.2011, від 12.03.2012 у справі №2-а-99/10 з 22.05.2008.

Обґрунтовувала позов тим, що зазначеними постановами Володимирецького районного суду зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі здійснити перерахунок та виплату пенсії її померлій матері ОСОБА_2 , правонаступником якої вона є. Нараховані суми коштів фактично виплачені позивачу лише на виконання постанови Володимирецького районного суду від 20.07.2011 у справі №2-а-3013/11 05.06.2019. Вважає, що відповідач зобов`язаний компенсувати їй втрати частини доходів, нарахованих на підставі судових рішень, у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до постанови Володимирецького районного суду від 20.07.2011 у справі №2-а-3013/11. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 01.01.2011 по фактичну дату виплати відповідно до постанови Володимирецького районного суду від 20.07.2011 у справі №2-а-3013/11 - 05.06.2019 на суму пенсії 52639,43 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставин, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є правонаступником та спадкоємцем ОСОБА_2 та має право отримати належні її померлій матері за судовими рішеннями кошти, але не має права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати за судовими рішеннями. Крім того, зазначає, що на дату звернення з позовом судові рішення виконані відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в повному обсязі, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, звертає увагу, що позивач не може самостійно проводити нарахування суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки це повноваження відповідача.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою Володимирецького районного суду від 20.03.2012 у справі №1702/8890/11 визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області щодо відмови у перерахунку та виплаті підвищення пенсії ОСОБА_2 як дитині війни і зобов`язано перерахувати та виплатити ОСОБА_2 підвищення пенсії, передбачене ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни в розмірі 30% від встановленого законодавством мінімального розміру державної пенсії за віком, передбаченої ст.28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 18 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року з урахуванням фактично здійснених виплат та зміни розміру прожиткового мінімуму.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 02.08.2018 у справі №1702/8890/11 замінено первісного позивача ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю на її правонаступника - ОСОБА_1 .

Постановою Володимирецького районного суду від 20.07.2011 у справі №2-а-3013/11 визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області щодо відмови здійснити нарахування і виплату підвищення до пенсії ОСОБА_2 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю відповідно до статей 39, 67 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; зобов`язано, починаючи з 01 січня 2011 року по 18 червня 2011 року, здійснити нарахування і виплату ОСОБА_2 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю, відповідно до статей 39, 67 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 13.08.2018 у справі №2-а-3013/11 замінено первісного позивача ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю на її правонаступника - ОСОБА_1 .

Постановою Володимирецького районного суду від 12.03.2010 у справі №2-а-99/10 визнано протиправними дії Управління пенсійного Фонду України у Володимирецькому районі по відмові в перерахунку пенсії і додаткової пенсії ОСОБА_2 відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_2 пенсію відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, починаючи з 01 грудня 2009 року, виходячи із розрахунку 8 (восьми) розмірів мінімальної пенсії за віком, а також перерахувати та виплатити починаючи з 22 травня 2008 року щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 75% від встановленого законодавством розміру мінімальної пенсій за віком.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 17.10.2018 у справі №2-а-99/10 замінено первісного позивача ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю на її правонаступника - ОСОБА_1 .

На виконання постанови Володимирецького районного суду від 20.07.2011 у справі №2-а-3013/11 відповідачем у 2019 році проведено нарахування коштів в сумі 52639,43 грн. і 05.06.2019 ці кошти виплачені позивачу ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції встановлено, що постанови Володимирецького районного суду від 12.03.2010 у справі №2-а-99/10 та від 20.03.2012 у справі №1702/8890/11 Пенсійним фондом не виконані і відповідні кошти на їх виконання не нараховані та не виплачені.

Позивач, вважаючи, що втратила частину доходу у зв`язку з порушенням строку виплати належних їй сум у вигляді невиплаченої її померлій матері пенсії, звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату компенсації.

Листом від 01.07.2021 у відповідь на звернення позивача відповідач повідомив їй про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у вигляді пенсії, невиплаченої її матері, у зв`язку з порушенням строків її виплати, оскільки право позивача на отримання у належний строк пенсійних виплат є порушеним. Крім того, суд зазначив, що несвоєчасне нарахування і виплата пенсії відбулась у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, що встановлено постановою Володимирецького районного суду від 20.07.2011 у справі №2-а-3013/11, тобто з вини органу, що призначає і виплачує пенсію. Суд першої інстанції також вказав, що позовні вимоги в частині нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на виконання постанови Володимирецького районного суду від 12.03.2010 у справі №2-а-99/10 та постанови Володимирецького районного суду від 20.03.2012 у справі №1702/8890/11 є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки доказів нарахування та виплати таких коштів позивачем не надано.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

При тлумаченні вищезгаданих норм права Верховний Суд України у постанові від 15.12.2015 у справі №800/206/15 вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення права чи законного інтересу, належного позивачу. Позивач повинен довести, що він має право чи законний інтерес і є потерпілим від порушення цього права чи інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Загальні підходи до судового захисту прав та законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17, де зазначено, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає право чи законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, які саме її права чи інтереси порушені та в чому вони полягають; (г) є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

З наведеного вбачається, що однією з ознак «потерпілого» від порушення права чи законного інтересу є те, що безпосередньо йому ( «потерпілому», позивачу ) належить право чи законний інтерес, на захист якого подано позов.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись в належності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача .

З цього приводу апеляційний суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішень чи дій, котрі оскаржуються. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від правомірності чи неправомірності оскаржуваних рішень чи дій.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року №640/21611/19.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, позивач, як правонаступник померлої своєї матері ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», звернулась до суду з позовом про компенсацію їй втрати частини доходів у зв`язку з порушенням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області строків виплати ОСОБА_2 доплат до пенсії, право ОСОБА_2 на які встановлено судовими рішеннями.

З ухвали Володимирецького районного суду від 17.10.2018 у справі №2-а-99/10 встановлено, що позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері - ОСОБА_2 , яка складається з невиплаченої суми коштів, нарахованих ОСОБА_2 на підставі судового рішення постанови Володимирецького районного суду у справі №2-а-99/10.

Таким чином, ОСОБА_1 відповідно до ст.52 КАС України є правонаступником померлої ОСОБА_2 щодо отримання коштів, належних ОСОБА_2 за цим судовим рішенням. Отже, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги ( право на стягнення в її користь сум ) за судовим рішенням та право отримати кошти, нараховані ОСОБА_2 , як доплати до пенсії.

Натомість, як вбачається зі змісту адміністративного позову, позовні вимоги ОСОБА_1 не стосуються стягнення невиплачених пенсійним органом ОСОБА_2 доплат до пенсії або належного виконання судового рішення у спорі, у якому ОСОБА_3 є правонаступником, а стосуються нарахування та виплати позивачу на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації доходу, неотриманого її матір`ю ОСОБА_2 , через порушення відповідачем строку виплати пенсії.

Слід зазначити, що відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як встановлено статтями 1218, 1219 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року справі №522/19647/17.

Саме тому у спадкоємців не виникає права вимагати нарахування певних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1227 ЦК, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припинено ті чи інші виплати.

Аналіз статті 1227 ЦК України та положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» свідчить, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не входить до складу спадщини.

Враховуючи наведені обставини та норми законодавства, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_3 , як правонаступнику ОСОБА_2 у спорі про стягнення доплат до пенсії, не належить право вимоги компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки таке право є особистим правом спадкодавця ОСОБА_2 , якій такі доплати до пенсії присуджені судовим рішенням.

Колегія суддів наголошує, що таке право належало виключно ОСОБА_2 , яка була одержувачем пенсії, оскільки така можливість пов`язана з її суб`єктивним правом (у даному випадку, правом на доплати до пенсії ) і нею не реалізоване.

Позивач, як правонаступник померлої ОСОБА_2 у спорі про стягнення в користь ОСОБА_2 доплат до пенсії, має право вимагати належного виконання судових рішень про призначення таких доплат.

Суд першої інстанції зазначені обставини залишив поза увагою, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про належність позивачу права на компенсацію втраченого доходу у зв`язку з неотриманням у встановлений строк пенсійних виплат, належних її матері. Відтак, висновки суду щодо неправомірності оскаржуваних позивачем дій не мають самостійного правового значення.

Таким чином, оскільки право на позов ( матеріальна правоздатність, матеріально-правовий інтерес ) у позивача відсутнє, то в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року у справі № 460/10810/21 скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар