Справа № 420/362/22
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/362/22
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому просив:

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме: щодо не нарахування та невиплати Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону Кирницькому С.О. за період з 1.07.2015р. по 10.11.2021р. різниці між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу, передбаченим ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», а також додатковими видами грошового забезпечення;

- зобов`язати вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 1.07.2015р. по 10.11.2021р. різниці між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу у розмірі, передбаченому ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», а також додатковими видами грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 24.02.2015р. по 10.11.2021р. він працював на посаді прокурора в Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

Позивач зазначає, що за час проходження служби в органах прокуратури, зокрема в період з 24.02.2015р. по день звільнення 10.11.2021р., відповідачем були порушені його права в частині належної оплати праці, оскільки заробітна плата виплачувалась, виходячи із розмірів, встановлених Постановою КМУ від 31.05.2012р. за №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», без врахування положень ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VІІ, незважаючи на те, що 26.03.2020р. Конституційний Суд України прийняв рішення у справі за №6-р/2020, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач вважає необґрунтованим визначення відповідачем розміру його посадового окладу згідно постанови КМУ за №505 від 31.05.2012р..

Посилаючись на вказані обставини просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 різниці між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу, передбаченим ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», а також додатковими видами грошового забезпечення, за період з 26.03.2020р. по 10.11.2021р..

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26.03.2020р. по 10.11.2021р. включно, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VII, та виплатити різницю недоотриманої суми заробітної плати, з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким у задоволенні адміністративного позову в цій частині відмовити.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог та прийняття в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні в цій частині вимог, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що з дня прийняття рішення Конституційним Судом України від 26 березня 2020р. №6-р/2020 у позивача виникає право на отримання заробітної плати відповідно до вимог ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014р. за №1697-VІІ. У зв`язку із чим, в період з 26.03.2020р. по 10.11.2021р. (по день звільнення позивача зі служби), відповідачем допущено протиправну бездіяльність з ненарахування та невиплати різниці між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу ОСОБА_1 , передбаченим ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», а також додатковими видами грошового забезпечення, за період з 26.03.2020р. по 10.11.2021р.. При цьому, суд першої інстанції вважав, що відповідачем не доведено правомірність нарахування та виплати позивачу заробітної плати у вигляді посадового окладу відповідно до постанови КМУ №505, з огляду на вимоги п.3 розд. II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-ІХ, у період з 26.03.2020р. по 10.11.2021р. включно.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим допустив невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.317 КАС України, рішення суду скасовує в частині задоволення позову та приймає в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні зазначених вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судовою колегією встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що Військова прокуратура Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України у розумінні ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. за №1697-VII (надалі - Закон №1697-VII) прирівнювалася до окружної (місцевої) прокуратури.

24.02.2015р. наказом військового прокурора Південного регіону України за №132к ОСОБА_1 у статусі військовослужбовця призначено на військову посаду прокурора Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України.

На зазначеній посаді ОСОБА_1 проходив військову службу до 10.11.2021р..

В подальшому, 11.09.2020р. Військову прокуратуру Південного регіону України перейменовано у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону (код ЄДРПОУ - 38296363).

9.11.2021р. ОСОБА_1 звернувся із зверненням до відповідача, в якому просив здійснити перерахунок раніше виплаченого грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі одноразових виплат), за період проходження служби на посаді прокурора Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України із розрахунку визначеного ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VII розміру посадового окладу.

10.11.2021р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора (наказ керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 2.11.2021рю за №946к).

В цей же день відповідач виплатив ОСОБА_1 вихідну допомогу, а також компенсацію за невикористану відпустку із розрахунку посадового окладу, передбаченого Постановою КМУ за №505, тобто в розмірі 5 660грн..

24.11.2021р. відповідач письмово повідомив позивача, що не вбачає підстав для здійснення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного у ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VII (лист від 24.11.2021р. за вих. №21-4141вих- 21).

Позивач вважає, що нарахування заробітної плати відбувалось всупереч норм чинного законодавства, а тому звернувся в суд за захистом своїх прав із даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини в цій справі склались з приводу правомірності нарахування та виплати заробітної плати за період з 26 березня 2020р. по 10 листопада 2021р..

Так, правове регулювання спірних питань щодо виплати позивачу заробітної плати визначено спеціальним ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019р. за №113-ІХ (набрав чинності 25.09.2019р., надалі - Закон №113-ІХ), яким була прямо передбачена переатестація прокурорів.

Отже, на момент виникнення цих спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. за №1697-VIІ (надалі - Закону №1697-VII).

Сам Закон №113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

У відповідності до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

На вказаний період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел його фінансування. Тобто, правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону №113-IX здійснювалося у порядку та розмірах, що встановлені Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз приписів Закону №113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто, до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється на підставі вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012р. №505, яка була чинною у оспорюваний позивачем період.

Згідно з п.п.1,2,6 цієї Постанови КМУ №505, нею було затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно зі ст.81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що положеннями п.3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи не проходження ними атестації.

А тому, порівняння посадового окладу позивача (апелянта), який не пройшов переатестацію, до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, взагалі суперечить вимогам Закону №113-ІХ.

Також, при цьому, необхідно враховувати й те, що Верховним Судом сформовано достатньо сталу правову позицію щодо застосування у подібних правовідносинах ч.3 ст.81 Закону №1697-VII із урахування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли у період заходів реформування прокуратури атестацію, зокрема, у постановах від 26.05.2022р. у справі №540/1268/21, від 27.10.2020р. у справі №826/18228/16, від 14.07.2022р. у справі №160/13767/20 та у справі №240/1984/21, яка у подальшому була підтримана у постановах від 18.08.2022р. у справі №200/2499/21-а, від 29.09.2022р. у справі №160/3129/21, від 1.12.2022р. у справі №200/2302/21-а, від 19.01.2023р.у справі №120/3963/22 та від 26.01.2023р. у справі №120/19216/21.

Висновки й підходи, наведені Верховним Судом у цих постановах є релевантними до обставин даної справи, однак вони були помилково чомусь не враховані судом першої інстанцій під час її розгляду.

Стосовно ж питання застосування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. у справі №6-р/2020, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремі положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому ж рішенні, заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні ст.131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

Отже, Конституційний Суд України дав тлумачення ст.81 Закону №1697-VІІ з змінами, в розумінні ст.131-1 Конституції України, яка водночас відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020р. №5-р (II)/2020 вказує також і на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд, зокрема, у своїх постановах від 21.09.2021р. у справі №160/6204/20, від 13.10.2021р. у справі №560/4176/19, від 26.11.2021р. у справі №200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила оновлені принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні відповідно до Закону №113-ІХ і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто, Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. у справі №6-р/2020, на яке посилався позивач в обґрунтування своєї позиції, стосується приписів ст.81 Закону №1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні ст.131-1 Конституції України та пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А відтак, застосування ст.81 Закону №1697-VII зі змінами в редакції Закону №113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону №113-ІХ).

Апеляційним судом встановлено та беззаперечно підтверджується матеріалами справи, що позивач звільнений з посади саме у зв`язку із неуспішним проходженням атестації.

Отже, за таких обставин ОСОБА_1 не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають саме приписи абз.3 п.3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту яких чітко вбачається, що на період до дня звільнення або ж переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України, (Постанови №505) яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. Відповідно, підстави для задоволення позовних вимог, у даному випадку, відсутні.

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, належної оцінки не дав, та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог в частині правомірності нарахування та виплати заробітної плати за період з 26 березня 2020р. по 10 листопада 2021р., а тому вважає за необхідним рішення суду першої інстанції скасувати в цій частині та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні зазначених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,317 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023р. в частині задоволення позовних вимог - скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволення цих вимог.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

Т.М. Танасогло