Справа № 120/8624/22
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2023-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 травня 2023 р. Справа № 120/8624/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 03.06.2022 звернулася до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком, однак їй відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу. При цьому, як зазначає позивач, до страхового стажу їй не зараховано періоди з 05.05.1999 по 20.07.1999, оскільки в записі про звільнення з роботи відсутній номер договору; період виплати допомоги по безробіттю з 11.02.2004 по 14.05.2004, оскільки запис не завірений підписом відповідальної особи та печаткою установи; періоди трудової діяльності на території Російської Федерації в ТОВ "Виробничий комбінат "Ільїнське 95" з 01.10.2006 по 14.08.2007, з 29.08.2007 по 15.01.2009, з 12.05.2009 по 23.11.2009, з 12.05.2009 по 23.11.2009, з 02.12.2009 по 30.11.2010, з 03.12.2010 по 03.11.2010, з 04.11.2010 по 23.04.2011, з 25.05.2011 по 04.10.2011, з 27.12.2011 по 28.09.2012, в ЗАТ "Агрокмоплекс "Ледово" з 16.01.2009 по 16.04.2009 через відсутність даних Пенсійного фонду рф про сплату страхових внесків; період догляду за пристарілою матір`ю, яка досягла 80-ти років, з 11.04.2014 по 01.06.2020 через відсутність в індивідуальних відомостях позивача в реєстрі застрахованих осіб даних про догляд та сплату страхових внесків.

Позивач вважає рішення про відмову у призначенні їй пенсії протиправним та необґрунтованим, адже всі спірні періоди із зазначенням посади відображені в трудовій книжці або підтверджуються відомостями відповідних довідок та іншими документами. Зазначає, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Позивач переконана, що не може бути позбавлена свого права на пенсію в належному розмірі через відсутнє належне листування між державними органами пенсійного забезпечення України та російської федерації. З даного приводу просить також враховувати, що бойові дії та збройний конфлікт між державами безумовно становить перешкоди та труднощі в переданні документів рф України та належній своєчасній діловій співпраці. Також позивач вважає, що наявні всі законні підстави для зарахування періоду здійснення нею догляду за своєю пристарілою матір`ю з 11.04.2014 по 01.06.2020 до стажу, який дає право на пенсію.

У поданому відзиві відповідач, зокрема вказав, що заява позивача про призначення пенсії від 03.06.2022, подана до територіальних органів Пенсійного фонду України, за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яким 08.06.2022 прийнято рішення №40 про відмову у призначення пенсії.

Згідно з поданими позивачем документами та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб, як зазначено у відзиві, загальний страховий стаж складає 19 років 11 місяців 12 днів. При цьому, до страхового стажу не зараховано періоди роботи а саме: з 05.05.1999 по 20.07.1999, оскільки в записі про звільнення з роботи відсутній номер договору; період виплати допомоги по безробіттю з 11.02.2004 по 14.05.2004, оскільки запис не завірений підписом відповідальної особи та печаткою установи. Вказано, що для зарахування зазначених періодів необхідно до електронної справи долучити уточнюючі довідки. Також відповідач звернув увагу, що до позовної заяви додано документи, які не розглядалися при винесенні рішення на виконання заяви позивача про призначення пенсії від 03.06.2022, оскільки до зазначеної заяви не надавались, зокрема: довідка Вінницького обласного центру зайнятості №01.01-17/338 від 02.02.2022; оригінал трудової книжки НОМЕР_1 , від 01.10.2006; протоколи опиту свідків щодо здійснення догляду.

Відповідач вважає, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу не можуть бути задоволені з урахуванням складності справи.

З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У поданих суду письмових поясненнях представник позивача вказує, що відповідачем досліджувалась трудова книжка НОМЕР_1 від 01.10.2006 (зайнятість позивача на території рф), про що зазначено у листах відповідача №0200-0305-8/57204 від 15.08.2022, №0200-0203-8/10992 від 09.02.2022. Зазначає, що представником позивача надано всі необхідні докази на підтвердження понесеної суми витрат, такі як договір про правову допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордеру, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат та ордер на надання правової допомоги.

Ухвалою від 28.02.2023 суд залучив до участі у справі як співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області, співвідповідач).

У поданому відзиві ГУ ПФУ в Запорізькій області просить відмовити у задоволенні позову повністю. Свою позицію мотивує тим, що рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №40 від 08.06.2022 позивачеві відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-VI (далі Закон № 1058-VI) у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та рекомендовано надати уточнюючі довідки. Вказує, що трудова книжка позивача не відповідає зазначеним вимогам п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі - Інструкція № 58), до страхового стажу не зараховано період роботи згідно записів трудової книжки від 25.07.1981 № НОМЕР_2 з 05.05.1999 по 20.07.1999, оскільки в записі про звільнення з роботи відсутній номер договору. Довідка від 02.05.2022 № 181, видана КУ "Барський міський трудовий архів", не містить таких відомостей. З аналогічних підстав, як зазначено у відзиві, не зараховано до страхового стажу і період виплати допомоги по безробіттю згідно записів трудової книжки від 25.07.1981 № НОМЕР_2 з 11.02.2004 по 14.05.2004, оскільки запис не завірений підписом відповідальної особи та печаткою установи, що також не відповідає вимогам п. 4.1 Інструкції № 58.

Враховуючи, що на дату досягнення віку 60 років позивач мала лише 19 років 11 місяців 12 днів страхового стажу проти необхідних 29 років, на переконання співвідповідача, прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії. Також ГУ ПФУ в Запорізькій області звернуло увагу суду, що під час звернення 03.06.2022 ОСОБА_1 з заявою про призначення пенсії трудова книжка від 01.10.2006 № НОМЕР_3 не надавалась та, відповідно, не розглядалась, тому вимоги про зарахування до страхового стажу періодів роботи згідно цієї трудової книжки з 01.10.2006 по 14.08.2007, з 29.08.2007 по 15.01.2009, з 16.01.2009 по 16.04.2009, з 12.05.2009 по 23.11.2009, з 02.12.2009 по 30.11.2010, з 03.12.2010 по 23.04.2011, з 25.05.2011 по 04.10.2011, з 27.12.2011 по 28.09.2012 заявлені безпідставно та задоволенню не підлягають.

ГУ ПФУ в Запорізькій області вважає, що не має повноважень на вчинення будь-яких інших дій з приводу пенсійного забезпечення позивача, у тому числі за рішенням суду, оскільки остання не перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та проживає на території, що обслуговується ГУ ПФУ у Вінницькій області, яке є територіальним органом Пенсійного фонду України, уповноваженим на розгляд питання щодо призначення пенсії позивача та виконання рішення суду.

Крім того, на переконання співвідповідача, враховуючи предмет спору, а також те, що дана справа є справою незначної складності та поширеною, яка не потребує від адвоката витрат значних зусиль при здійсненні професійної правничої допомоги; документально та нормативно не обґрунтовано кількість витраченого часу щодо надання професійної правничої допомоги; також, вважаємо, вартість послуг і робіт правничої допомоги, зазначену у наданих до суду документах, не співмірною з фактично виконаними послугами та роботами, так як підготовка позовної заяви включає в себе: складання та подачу всіх заяв, правовий аналіз зібраних доказів; отже, судові витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн є неспівмірними зі складністю даної справи та не обґрунтованими, а, отже, такі витрати не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши надані сторонами докази суд встановив, що 03.06.2022 ОСОБА_1 подала до ГУ ПФУ у Вінницькій області заяву про призначення пенсії за віком.

Подана позивачем заява була передана за принципом екстериторіальності на розгляд до ГУ ПФУ в Запорізькій області. За результатами розгляду поданої позивачем заяви та доданих до неї документи прийнято рішення від 08.06.2022 № 40 про відмову у призначенні пенсії. Як видно зі змісту цього рішення, страховий стаж позивача, який зараховано співвідповідачем становить 19 років 11 місяців 12 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою: з 05.05.1999 по 20.07.1999, оскільки в записі про звільнення з роботи відсутній номер договору; період виплати допомоги по безробіттю з 11.02.2004 по 14.05.2004, оскільки запис не завірений підписом відповідальної особи та печаткою установи. Вказано, що для зарахування зазначених періодів необхідно до електронної справи долучити уточнюючі довідки.

Листом від 01.08.2022 "Про надання відмови в призначенні пенсії гр. ОСОБА_1 " ГУ ПФУ у Вінницькій області повідомило позивача про прийняте рішення про відмову у призначенні пенсії та фактичні підстави такої відмови.

Не погодившись з таким рішенням про відмову у призначенні пенсії, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд виходить з такого.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 1 Закону №1058-ІV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України №1058-ІV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (ст. 8 Закону № 1058-IV).

Статтею 26 Закону України №1058-ІV встановлені умови призначення пенсії за віком. Так, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Аналіз вищевикладеного дає підстави вважати, що за загальним правилом для виникнення у осіб права на призначення пенсії за віком є наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку та 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 22-1) затверджено порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до п. 2.23 цього Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Аналогічне встановлено в постанові Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) та в п. 1.1 Інструкції №58).

Так, п.1 Порядку № 637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Повертаючись до фактичних обставин справи, суд зазначає, що позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком, враховуючи, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи а саме: з 05.05.1999 по 20.07.1999, оскільки в записі про звільнення з роботи відсутній номер договору; період виплати допомоги по безробіттю з 11.02.2004 по 14.05.2004, оскільки запис не завірений підписом відповідальної особи та печаткою установи.

З приводу вказаного, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників видно, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Верховним Судом у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм суд робить висновок, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відбиток печатки або його відсутність/нечіткість на трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. У цьому випадку суд звертає увагу, що записи про трудову діяльність в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим нечіткість відбитку печатки підприємства на титульному аркуші трудової книжки, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії позивачеві.

За таких обставин, суд вважає, що співвідповідачем неправомірно відмовлено позивачеві у зарахуванні стажу періодів, які внесено до її трудової книжки, а саме з 05.05.199 по 20.07.199 та з 11.02.2004 по 14.05.2004. Відтак, рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 08.06.2022 №40, яким відмовлено позивачеві у призначенні пенсії, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимог зобов`язального характеру як способу відновлення прав позивача, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України).

У рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Також суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 227/3208/16-а.

Разом з тим, при ухваленні рішення суд керується приписами частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", у відповідності до яких, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У багатьох рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини").

В пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Оскільки судом визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області № 40 від 08.06.2022, яким позивачеві відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ст. 26 № 1058-VI у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, на переконання суду, наявні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивача період її трудової діяльності з 05.05.1999 по 20.07.199 та з 11.02.2004 по 14.05.2004.

При цьому суд наголошує, що в даному випадку повноваження щодо розгляду матеріалів для призначення позивачеві пенсії були делеговані ГУ ПФУ в Запорізькій області, проте обов`язок її призначення та виплати залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем звернення позивача із заявою, де позивач перебуває на обліку, тобто у ГУ ПФУ у Вінницькій області.

Щодо вимоги в частині зобов`язання органу Пенсійного фонду зарахувати до страхового стажу позивача періоди трудової діяльності на території російської федерації в ТОВ "Виробничий комбінат "Ільїнське 95" з 01.10.2006 по 14.08.2007; з 29.08.2007 по 15.01.2009; з 12.05.2009 по 23.11.2009; з 12.05.2009 по 23.11.2009; з 02.12.2009 по 30.11.2010; з 03.12.2010 по 03.11.2010; з 04.11.2010 по 23.04.2011, з 25.05.2011 по 04.10.2011; з 27.12.2011 по 28.09.2012, в ЗАТ "Агрокмоплекс "Ледово" з 16.01.2009 по 16.04.2009; періоду догляду за пристарілою матір`ю, яка досягла 80-ти років, з 11.04.2014 по 01.06.2020, то суд зазначає таке.

Відповідно до розписки-повідомлення від 03.06.2022 ОСОБА_1 надала до органу Пенсійного фонду України такі докази: 1. Диплом (свідоцтво, атестат) про навчання НОМЕР_4 ; 2. Довідку про прийняття на роботу (навчання) № 181; 3. Довідку про присвоєння ідентифікаційного номері №; 4. Заяву про призначення/перерахунок пенсії № 1589; 5. Паспорт НОМЕР_5 ; 6. Свідоцтво про шлюб; 7. Трудову книжку НОМЕР_6 . Інші документи: 8. Витяг з реєстру страхувальників; 9. Пам`ятку пенсіонера.

Отже, під час звернення 03.06.2022 ОСОБА_1 з заявою про призначення пенсії трудова книжка від 01.10.2006 № НОМЕР_3 не надавалась та, відповідно, не розглядалась. Також не було надано акт обстеження фактичного проживання № 50 від 25.07.2022, відповіді на запити щодо надання інформації від медичних установ, копії яких долучено до позовної заяви. У листах ГУ ПФУ у Вінницькій області № 6278-6025/Т-02/8-0200/22 від 03.08.2022 стороні позивача надано роз`яснення щодо страхового стажу позивача на її запити, однак такі відповіді не підтверджують факт дослідженню органом Пенсійного фонду трудової книжки позивача від 01.10.2006 № НОМЕР_3 під час вирішення її заяви про призначення пенсії за віком.

Отже, співвідповідач при розгляді заяви позивача про призначення пенсії не досліджував трудову книжку позивача № НОМЕР_3 на предмет достатності вказаних у ній періодів страхового стажу позивача для призначення їй пенсії за віком та акт обстеження фактичного проживання № 50 від 25.07.2022, відповіді на запити щодо надання інформації від медичних установ, копії яких долучено до позовної заяви.

Відповідно до Рекомендації №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії. Правовідносини щодо призначення пенсії , обчислення стажу для її призначення відносяться до виключної компетенції працівників Пенсійного фонду України, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

Отже, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача.

У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання зарахувати до страхового стажу позивача періоди трудової діяльності на території Російської Федерації в ТОВ "Виробничий комбінат "Ільїнське 95" з 01.10.2006 по 14.08.2007; з 29.08.2007 по 15.01.2009; з 12.05.2009 по 23.11.2009; з 12.05.2009 по 23.11.2009; з 02.12.2009 по 30.11.2010; з 03.12.2010 по 03.11.2010; з 04.11.2010 по 23.04.2011, з 25.05.2011 по 04.10.2011; з 27.12.2011 по 28.09.2012, в ЗАТ "Агрокмоплекс "Ледово" з 16.01.2009 по 16.04.2009; періоду догляду за пристарілою матір`ю, яка досягла 80-ти років, з 11.04.2014 по 01.06.2020 та зобов`язання призначити позивачеві пенсію з 11.03.2022.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, за змістом положень частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані представником позивача, суд доходить висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

За змістом ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. На підставі частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду, в розмірі 992,40 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача та співвідповідача в рівних частинах витрати зі сплати судового збору в сумі 496,20 грн.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону:

договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист,

представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно із положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами 2 та 3 статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас за приписами ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано договір про правову допомогу № 01-02/08/22 від 02.08.2022, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 02.08.2022.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Водночас суд дійшов висновку, що розмір понесених витрат на правничу допомогу у сумі 5000 грн не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

На думку суду, майже усі надані адвокатом послуги охоплюються єдиною метою, якою є підготовка до складання позовної заяви, а тому обсяг виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) є неспівмірним із складністю такої роботи (наданих послуг).

Беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає, що витрати на правову допомогу, на відшкодування яких у позивача виникло право за результатами розгляду цієї справи, підлягають зменшенню та на користь позивача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача та відповідача в рівних частинах, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 08.06.2022 №40, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до її страхового стажу періоди роботи трудової діяльності з 05.05.1999 по 20.07.1999 та з 11.02.2004 по 14.05.2004.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 248,10 грн (двісті сорок вісім гривень десять копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 750 грн (сімсот п`ятдесят гривень).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 248,10 грн (двісті сорок вісім гривень десять копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 750 грн (сімсот п`ятдесят гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м.Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, )

Співвідповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, просп. Соборний, 158-Б, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович