Справа № 260/4044/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/4044/21 пров. № А/857/2093/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

з участю секретаря судового засідання Зінчук Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатської обласної державної адміністрації на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року, прийняте суддею Маєцькою Н.Д. в м. Ужгороді, о 10 год. 25 хв., у справі № 260/4044/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому, з уточненням позовних вимог, просить суд:

1) визнати протиправним розпорядження Голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 165-р від 02.08.2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади з 03.08.2021 року за власним бажанням;

2) зобов`язати Закарпатську обласну державну адміністрацію поновити ОСОБА_1 на посаді Директора департаменту економічного та регіонального розвитку, торгівлі, залучення інвестицій, забезпечення виконання державних програм та контролю за їх виконанням Закарпатської обласної державної адміністрації;

3) зобов`язати Закарпатську обласну державну адміністрацію відшкодувати ОСОБА_1 суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, що становить 897,49 грн. за кожен день вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на роботі;

4) стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 02 серпня 2021 року № 165-р «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту економічного та регіонального розвитку, торгівлі, залучення інвестицій, забезпечення виконання державних програм та контролю за їх виконанням Закарпатської обласної державної адміністрації з 04 серпня 2021 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 із Закарпатської обласної державної адміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 серпня 2021 року по 20 грудня 2022 року в розмірі 520251,40 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту економічного та регіонального розвитку, торгівлі, залучення інвестицій, забезпечення виконання державних програм та контролю за їх виконанням Закарпатської обласної державної адміністрації та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах одного місяці в розмірі 30949,81 грн. допущеного до негайного виконання.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Закарпатської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не ставив дату (19.07.2021 року) на заяві про звільнення за власним бажання, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи. Зважаючи на цю обставину, позивач був позбавлений можливості відкликати заяву до закінчення двотижневого строку, який визначений нормами Кодексу Законів про працю України щодо обов`язку працівника відпрацювати цей час після подання заяви про звільнення.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову.

Таку позицію пояснює тим, що позивач, після закінчення двотижневого строку з дня подання заяви (19.07.2021 року), отримав трудову книжку, із ним проведений повний розрахунок при звільненні, при цьому позивач не висловлював незгоду із наказом про звільнення, що свідчить про дійсний намір позивача звільнитися. Відповідач також зазначає, що для відліку двотижневого строку для звільнення за власним бажанням значення має дата подання заяви, а не дата її написання, а також дійсні наміри особи звільнитися із займаної посади.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що, на підставі розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 06 квітня 2021 року № 89-р, позивач призначений з 07 квітня 2021 року на посаду директора департаменту економічного та регіонального розвитку, торгівлі, залучення інвестицій, забезпечення виконання державних програм та контролю за їх виконанням Закарпатської обласної державної адміністрації в порядку переведення з департаменту економічного розвитку і торгівлі Закарпатської обласної державної адміністрації.

На підставі розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 02.08.2021 року № 165-р позивач звільнений з посади директора департаменту економічного та регіонального розвитку, торгівлі, залучення інвестицій, забезпечення виконання державних програм та контролю за їх виконанням Закарпатської обласної державної адміністрації 03 серпня 2021 року на підставі заяви від 19 липня 2022 року, відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу».

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Згідно з нормами ст. 86 Закону України «Про державну службу», державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Виходячи з аналізу наведених вище норм, Закон України «Про державну службу» передумовою для звільнення державного службовця за власним бажанням, є попередження суб`єкта призначення у письмовій формі про намір звільнитись, як правило, за 14 календарних днів до дня звільнення.

Апеляційний суд встановив те, що підставою для звільнення позивача за власним бажанням стала заява позивача, якою він попередив відповідача про намір припинити державну службу.

Отже, спірні правовідносини виникли під час звільнення державного службовця за його власним бажанням.

З цього приводу, Верховний Суд сформував наступні правові висновки.

Системний аналіз Закону України «Про державну службу», а також предмет цього спору свідчить про те, що при вирішенні питання щодо правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням суди повинні з`ясувати чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.

Крім того, Верховний Суд наголошує, що основними умовами припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Водночас, визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», оскільки частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Проте, основними умовами для припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є строк, з якого припиняється державна служба, оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Водночас частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Таке правило зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Отже, КЗпП України цією правовою нормою надає працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 140/3179/19, від 07 березня 2018 року у справі № 810/2728/16, від 10 березня 2020 року у справі № 803/959/17, від 03 грудня 2020 року у справі № 140/3179/19.

Згідно з матеріалами справи, відповідач 19 липня 2021 року (про що свідчить резолюція) отримав заяву позивача про намір звільнитись із займаної посади за власним бажанням без визначення дати звільнення.

Таким чином, відповідач міг звільнити позивача, виключно, на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», оскільки частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Апеляційний суд встановив, що позивач звільнений із посади директора департаменту економічного та регіонального розвитку, торгівлі, залучення інвестицій, забезпечення виконання державних програм та контролю за їх виконанням Закарпатської обласної державної адміністрації 03 серпня 2021 року, тобто через 14 днів з дня отримання відповідачем повідомлення позивача про намір припинити державну службу.

До закінчення двотижневого строку, з дня отримання відповідачем зави про звільнення, позивач заяву про звільнення за власним бажанням не відкликав.

У постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 810/2728/16, викладено правову позицію, відповідно до якої за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошену іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Крім того, оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

Апеляційний суд встановив, що позивач написав заяву про звільнення із займаної посади директора департаменту та подав її відповідачу.

Водночас, позивач стверджує, що цю заяву він написав і подав відповідачу одночасно із заявою про прийняття на роботу.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що, позивач не надав доказів того, що подання ним заяви про звільнення, відбулося одночасно із прийомом на роботу.

Так, позивач не звертався до компетентних органів зі скаргами на порушення його прав (спонукання до написання заяви про звільнення) під час прийому на роботу, а тому апеляційний суд вважає безпідставними такі твердження позивача.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що стаття 86 Закону України «Про державну службу» звільнення за власним бажанням пов`язує із датою попередження про це роботодавця, а не датою написання заяви, яка може бути написана раніше, однак подана пізніше.

Тому апеляційний суд вважає такими, що не мають доказового значення для встановлення обставин справи висновки експертів, які стосуються обставин проставлення дати написання заяви.

Отже, апеляційний суд вважає, що позивач, як працівник, який подав заяву про звільнення за власним бажанням (навіть якщо і одночасно із заявою про прийняття на роботу), у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви міг її відкликати і звільнення у такому випадку не проводилось би.

Однак, написавши та подавши заяву про звільнення, позивач вказану заяву не відкликав.

Також, на переконання апеляційного суду, позивач не підлягав би звільненню у випадку, коли б двотижневий строк з моменту подачі заяви закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагав припинення трудових відносин.

При цьому, як свідчить подальша поведінка позивача, а саме те, що після отримання 03.08.2021 року розпорядження про звільнення з роботи, позивач 10.08.2021 року звернувся до відповідача із заявою про виплату усіх належних при звільненні сум заробітної плати, та отримав трудову книжку, позивач мав дійсний намір звільнитися з роботи.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що процедура відкликання заяви про звільнення із займаної посади позивачу відома, оскільки, працюючи на попередній посаді, позивач подавав заяву про звільнення, та згодом відкликав її, продовживши працювати.

Отже, апеляційний суд встановив те, що відповідач звільнив позивача після закінчення двотижневого строку з дня отримання попередження позивача про намір звільнитись із займаної посади власним бажанням.

Таким чином, відповідач при звільненні позивача діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, частиною 1 статті 86, статтею 89 Закону України «Про державну службу» та статтею 38 КЗпП України.

Підводячи підсумок наведеного, апеляційний суд вважає, що розпорядження Голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 165-р від 02.08.2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади з 03.08.2021 року за власним бажанням є правомірним.

Цей висновок є підставою для відмови в задоволенні позову повністю.

Згідно із частиною 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги підставними та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної державної адміністрації задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року у справі № 260/4044/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Закарпатської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повний текст постанови складений 15.05.2023 року