Справа № 640/15473/22
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Матвєєвої С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року (повний текст виготовлено 28 листопада 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправною викладену в листі від 19 серпня 2022 року № 18/7674 відмову Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку звільнити ОСОБА_1 з посади директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку звільнити ОСОБА_1 з посади директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про пацю України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено повністю:

Визнано протиправною та скасовано відмову Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 19.08.2022 № 18/7674 звільнити ОСОБА_1 з посади директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

Зобов`язано Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку звільнити ОСОБА_1 з посади директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що після звільнення наказом від 10.05.2019 року та до видання наказу про поновлення на роботі від 03.08.2022 року трудових правовідносин між позивачем та відповідачем не існувало.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 травня 2023 року.

21 квітня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому позивач підтримує правову позицію суду першої інстанції та просить відмовити у задоволенні вимог апелянта. Позивач наполягає, що відповідачем в період трудових відносин порушено вимоги ч. 8 ст. 235 КЗпП України, а саме не виконувалось рішення суду про поновлення позивача на посаді.

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходила державну службу на посаді директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Наказом Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 10 травня 2019 року № 247-К було звільнено ОСОБА_1 , директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера з 11 травня 2019 року, у зв`язку із скороченням цієї посади згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі письмового попередження від 11 березня 2019 року з відмовою від запропонованої посади та наказу Голови Комісії від 01 березня 2019 року № 47.

Не погоджуючись з вказаним вище наказом про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 звернулась до суду та рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 640/10796/19, наказ Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 10 травня 2019 року № 247-К визнано протиправним та скасовано, а позивача поновлено на роботі з 12 травня 2019 року.

Вказаним вище рішенням суду було встановлено факт недотримання відповідачем у відношенні позивача обов`язку, встановленого частиною 2 статті 40 та частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Також, судом зазначено, що рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку з 12 травня 2019 року підлягає до негайного виконання.

Проте, протягом періоду з 04 листопада 2019 року до 02 серпня 2022 року (включно), тобто понад 2 років, судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку з 12 травня 2019 року не виконувалось, та лише 03 серпня 2022 року Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку наказом № 209-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 640/10796/19 було скасовано наказ Керівника апарату від 10 травня 2019 року № 247К «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера з 12 травня 2019 року.

Надалі, на підставі викладених обставин, позивачем було направлено відповідачу засобами електронної пошти та цінним листом з описом вкладення заяву від 04 серпня 2022 року, в якій позивач просив звільнити його з займаної посади в день отримання заяви на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України.

У відповідь на вказану заяву відповідачем листом від 08 серпня 2022 року № 18/7077 було повідомлено позивача про те, що з метою впевненості в автентичності заяви та беззаперечності особистого волевиявлення заяву про звільнення слід подати особисто.

На підставі вказаних обставин, позивачем було направлено відповідачу засобами електронної пошти заяву від 11 серпня 2020 року, підписану кваліфікованим електронним підписом, в який повідомила відповідача, що ним порушено норми законодавства про працю, вказані у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 640/10796/19 (в рішенні суду вказано про порушення частини 2 статті 40 та частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України), а також частину 8 статті 235 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим повторно просила відповідача звільнити її з посади на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою відповідної вихідної допомоги.

У відповідь на подану заяву листом від 19 серпня 2022 року № 18/7674 відповідачем було відмовлено позивачу у звільненні на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, обґрунтувавши свою відмову тим, що з моменту видання відповідачем наказу від 03 серпня 2022 року № 209К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » і на момент складання заяв про звільнення від 04 серпня 2022 року та від 11 серпня 2022 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року у справі № 640/10796/19 було виконане, що виключає можливість звільнення за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи відмову звільнити позивача з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив про підтвердження встановлення факту порушення відповідачем трудового законодавства щодо поновлення позивача на посаді за рішенням суду, яке встановлено до негайного виконання, водночас відповідачем таке рішення було виконано більше ніж через 2 роки, що чітко свідчить про порушення відповідачем приписів частини 8 статті 235 Кодексу законів про працю України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з частинами першою-третьою Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 статті 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 цього Закону).

В свою чергу, приписами частин 1-3 статті 86 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

При цьому, загальні підстави для припинення трудових відносин визначені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України встановлено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, визначені в статті 38 Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною 1 статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

В свою чергу, частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України працівнику надано право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 640/10796/19, наказ Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 10 травня 2019 року № 247-К визнано протиправним та скасовано, та зазначено, що рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді з 12 травня 2019 року, підлягає до негайного виконання.

Судом першої інстанції було встановлено, що протягом періоду з 04 листопада 2019 року до 02 серпня 2022 року (включно), тобто понад 2 років, судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку з 12 травня 2019 року не виконувалось.

03 серпня 2022 року Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку наказом № 209-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 640/10796/19 було скасовано наказ Керівника апарату від 10 травня 2019 року № 247К «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера з 12 травня 2019 року.

Також в межах справи № 640/39867/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.11.2019 у справі № 640/10796/19 за період з 05.11.2019 по 31.12.2021 у розмірі 664862,07 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року апеляційну скаргу Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку - залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року - без змін.

В межах даної справи, оскаржуючи відмову Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку звільнити ОСОБА_1 з посади директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, позивач вказує про порушення відповідачем трудового законодавства у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду в частині до негайного виконання щодо поновлення позивача на відповідній посаді, а також про порушення частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України (встановлені в межах справи № 640/10796/19 про оскарження протиправності звільнення).

Суд першої інстанції, зазначаючи про наявність підстав для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, вказував про підтвердження встановлення факту порушення відповідачем трудового законодавства щодо поновлення позивача на посаді за рішенням суду, яке встановлено до негайного виконання.

Однак, з системного аналізу наведених вище фактичнх обставин та законодавчих приписів, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо наявності у поданій позивачем заяві від про звільнення обставин, з якими частина третя статті 38 КЗпП пов`язує наявність підстав для розірвання трудового договору за власним бажанням працівника.

Так, апеляційний суд наголошує, що обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю при прийнятті наказу від 10 травня 2019 року № 247-К про звільнення ОСОБА_1 з посади, на які посилається позивач, були предметом окремого судового розгляду у справі № 640/10796/19, за результатами якого судом вжито заходів судового захисту порушених прав позивача - скасовано наказ та поновлено її на роботі. Відповідачем рішення суду виконано. Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку у зв`язку з прийняттям наказу про звільнення від 10 травня 2019 року № 247-К, є такими, що вичерпали свою дію.

В свою чергу, обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю в частині несвоєчасного поновлення позивача на посаді за рішенням суду, яке встановлено до негайного виконання, на які також позивач посилається як підставу для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, також вже були предметом окремого судового розгляду в межах справи № 640/39867/21, за результатами якого судом вжито заходів судового захисту порушених прав позивача - стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення. Тобто, правовідносини щодо несвоєчасного поновлення ОСОБА_1 на посаді також вже були предметом судового спору та були вирішені, і є такими, що вичерпали свою дію.

Враховуючи, що як обставини щодо порушення трудового законодавства при звільненні позивача наказом від 10 травня 2019 року № 247-К, так і обставини щодо порушення трудового законодавства з огляду на несвоєчасне поновлення на посаді, вже були вирішені в судовому порядку, порушені права позивача в цій частині були в повній мірі захищені, то ці самі наведені позивачем обставини порушення Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на момент подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені.

Інших порушень вимог законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору позивачем не зазначено.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 22.05.2013 №6-34цс13, та підтриманою Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 №754/1936/16-ц, за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

За вказаних обставин, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову та зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади директора департаменту фінансового та господарського забезпечення Комісії - головного бухгалтера Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, є таким, що не ґрунтується на повному і всебічному з`ясуванні обставин справи.

Зважаючи на відсутність у поданій позивачем заяві обставин, з якими частина третя статті 38 КЗпП пов`язує наявність підстав для розірвання трудового договору за власним бажанням працівника, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 травня 2023 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна