Справа № 160/4812/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2023 року Справа № 160/4812/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач-2), в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах та призначити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ШН: НОМЕР_1 ) пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників з 20 січня 2023 р. на підставі пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»;
- понесені судові витрати на правничу допомогу стягнути з відповідача на користь позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
13.04.2023 р. до суду надійшов від ГУ ПФУ у Вінницькій області відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 заперечив проти задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Так, позиція пенсійного органу обґрунтована тим, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 у зв`язку з недосягненням останньою пенсійного віку. Відповідач-2 вважає, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058. Так, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Станом на дату звернення вік позивачки становив 45 років. Так, на думку відповідача-2, ОСОБА_1 не досягла необхідного пенсійного віку, визначеного пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058, що стало підставою для прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення, ГУ ПФУ у Вінницькій області діяло на підставі та в межах своїх повноважень, у спосіб, що передбачений приписами чинного законодавства України у сфері пенсійного забезпечення. Рішення про відмову в призначенні пенсії є законним, належним чином обґрунтованим та скасуванню не підлягає.
13.04.2023 р. до суду надійшло від ГУ ПФУ у Вінницькій області клопотання про зменшення витрат представника позивача на оплату правничої допомоги, в якому відповідач-2 зазначив, що, на його думку, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн. є завищеним та неспівмірним зі складністю цієї справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 р. відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Ухвала суду від 27.03.2023 р. отримана представником відповідача-1 07.04.2023 р. разом із позовною заявою з додатками, про що свідчить відповідна розписка про вручення.

Станом на 16.05.2023 р. (з урахуванням строку на поштове відправлення), відзив до суду не надходив.

Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Таким чином, відповідач-1 правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористався, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду не звертався.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20.01.2023 р. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, до якої додала документи на підтвердження трудового стажу, у тому числі пільгового, за Списком №1. На момент звернення позивачу виповнилось 45 років.

Так, за принципом територіальності заява про призначення пенсії за віком була розглянута ГУ ПФУ у Вінницькій області.

Рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області №96 від 27.01.2023 р. позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

У вищезазначеному рішенні вказано, що вік ОСОБА_1 на момент звернення із заявою від 20.01.2023 р. становив 45 років, в той час як пенсійний вік, визначений пунктом 2 частини 1 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Список №1), становить 50 років.

Також у цьому рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становив 24 роки 7 місяців 19 днів, а пільговий стаж: за Списком №1 10 років 6 місяців 2 дні.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням та позицією пенсійного органу, ОСОБА_1 звернулася за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до норм Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII).

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах слугувало те, що вона не досягла пенсійного віку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в цій частині, суд виходить із того, що при призначенні жінкам пенсії відповідно до пункту «а» статті 13 Закону №1788-XII(в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII(далі- Закон №213-VIII)) необхідними умовами були: 1) досягнення 45 років;2) стаж роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці.

Законом №213-VIII, який набув чинності 01.04.2015 р., необхідними умовами при призначенні пенсії за пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XIIвизначено: 1) досягнення 50 років; 2) стаж роботи не менше 20 років, з них не менше 7 років 6 місяців на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII від 03.10.2017 р. (далі- Закон №2148-VIII), текст Закону №1058-IVдоповнений, зокрема, статтею 114, згідно із пунктом 1 частини 2 якої на пільгових у мовах пенсія за віком призначається: - працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші.

Таким чином, з 01.10.2017 р. правила призначення пенсій за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома абсолютно ідентичними законами, а саме: пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII (у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 року та пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017 року).

За конституційним поданням народних депутатів України Закон №213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України та рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII (пункт 1 Рішення №1-р/2020).

У рішенні від 23.01.2020 р. Конституційний Суд України зробив висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах та визнав неконституційною, зокрема, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII (пункт 1 Рішення №1-р/2020).

Пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. у справі №1-р/2020викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме: застосуванню підлягають положення Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Також у пункті 4.4. мотивувальної частини рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Конституційний Суд України та практика Європейського суду з прав людини беззастережно свідчать про те, що збільшення пенсійного віку для отримання пенсії на пільгових умовах для осіб, які відпрацювали в особливих умовах, набули на момент підвищення пенсійного віку необхідний стаж, який передбачав право на пільгову пенсію, є звуженням цього права.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 р. у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Тому твердження відповідача-2 щодо відмови в призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням недосягнення нею пенсійного віку, визначеного пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV, є безпідставними.

Згідно зі статтею 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

У пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 р. в справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Вирішуючи спір по суті, судом враховані правові висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 р. у зразковій справі №360/3611/20, які відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З Єдиного держаного реєстру судових рішень судом встановлено, що повний текст рішення Великої Палати Верховного Суду по справі №360/3611/20 зареєстровано у Єдиному державному реєстрі судових рішень 22.11.2021 р., рішення набрало законної сили 03.11.2021 р.

Рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Суд встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий у 50 років.

Норми зазначених законів регулюють одне і те ж коло відносин, однак, явно суперечать один одному.

Суд зазначає, що обрані відповідачем-2 у даному спорі мотиви прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта приватної особи, тобто на користь позивача.

Так, розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії, відповідач-2 віддав перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для призначення пенсії.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 р. у справі №360/3611/20 відхиляючи доводи скаржника, зазначила про те, що відповідно до статті 5 Закону №1058-IVдія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком. Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон №1788-ХІІбув прийнятий раніше за Закон №1058-IV.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 р. у справі №360/3611/20 також вказала на те, що не погоджується з посиланням скаржника на абзац 2 пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

При цьому, в постанові від 03.11.2021 р. у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що зміни до Закону №1058-IV (зокрема щодо доповнення його статтею 114) внесено Законом №2148-VIII від 03.10.2017 р., тобто раніше ухвалення Конституційним Судом України рішення №1-р/2020 від 23 січня 2020 року. Тому відсутні підстави стверджувати про повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України раніше визнав неконституційним. При цьому рішення Конституційного Суду про визнання неконституційними та втрату чинності положеннями одного закону не тягне втрату чинності положеннями іншого закону, який не був предметом конституційного контролю.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що відповідач-2, передчасно дійшов висновку про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недосягненням заявницею необхідного пенсійного віку.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту ст.1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16.12.1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Ґайгузус проти Австрії» від 16.09.1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, порушені права позивача слід відновити шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №96 від 27.01.2023 р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.

Одночасно із цим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання протиправними дії ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, оскільки підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу саме позивача. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно із частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 3, 4 і 10 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; а може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Між тим, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 24.11.2015 р. у справі №816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 р. по справі №826/14016/16, від 11.02.2019 р. по справі №2а-204/12, від 18.06.2020 р. по справі №802/1827/17-а).

Відтак, суд при перевірці правомірності вчинених пенсійним органом дій та прийнятих рішень у спірних відносинах, згідно приписів КАС України, не перебираючи на себе повноважень відповідного органу, вправі покласти на суб`єкта владних повноважень зобов`язання вчинити певні дії з метою захисту порушених прав та інтересів позивача.

Статтею 58 Закону України №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій, перерахунку пенсій громадянам, та на свій розгляд розраховувати пенсію позивача, оскільки прийняття рішень про призначення пенсії відноситься до компетенції відповідача.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення щодо призначення пенсії, а також з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд вважає достатніми підстави для виходу за межі позовних вимог та здійснення захисту прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.01.2023 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 р. рішенні №1-р/2020, з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 3 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн., що підтверджено роздруківкою електронної квитанції від 08.02.2023 р.

Оскільки позовні вимоги підлягають часткового задоволенню, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 536, 80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Стосовно питання присудження позивачу витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

У прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу.

За змістом попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат (далі Попередній (орієнтовний) розрахунок, доданого до позовної заяви, судові витрати, які позивач поніс і очікує понести в зв`язку з розглядом справи станом на момент подання позову складає сплачені позивачем при поданні цього позову:

- витрати на сплату судового збору у розмірі 1073, 60 грн. на підставі п. 3.1.4 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»;

- витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно у розмірі 20 000, 00 грн.

13.04.2023 р. до суду надійшло від ГУ ПФУ у Вінницькій області клопотання про зменшення витрат представника позивача на оплату правничої допомоги, в якому відповідач-2 зазначив, що, на його думку, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн. є завищеним та неспівмірним зі складністю цієї справи.

При вирішенні заявленого позивачем клопотання про стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

За змістом частин 3-5 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Вирішуючи заяву, суд виходить із того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі №826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 р. у справі №300/941/19, від 31.03.2020 р. у справі №726/549/19 та від 28.04.2021 р. у справі №640/13685/19.

Судом встановлено, що професійну правничу допомогу позивачу було здійснено за договором про надання правової допомоги від 16.01.2023 р., укладеним між ОСОБА_1 , (Замовник) та ОСОБА_3 (Виконавець).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 16.01.2023 р., додаткова угода №1 від 01.02.2023 р. до договору про надання правової допомоги від 16.01.2023 р., акт приймання-передачі наданих послуг від 02.02.2023 р. до додаткової угоди №1 від 01.02.2023 р. до договору про надання правової допомоги від 16.01.2023 р., попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат.

За змістом Попереднього (орієнтовного) розрахунку, з метою отримання правничої допомоги щодо підготовки позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування та зняття з реєстрації, позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги від 16.01.2023 р. (далі - Договір) та Додаткову угоду №1 від 01.02.2023 р. до цього Договору з Професіоналом в галузі правознавства, прокурорського нагляду та правосуддя - Пилипчуком Сергієм Валерійовичем (далі «Виконавець») (далі Додаткова угода №1 від 01.02.2023 р.).

Згідно з п. 3.1 Договору про надання правової допомоги від 16.01.2023 р. (далі Договір), гонорар Виконавця визначається виходячи із загальної вартості послуг, наданих Замовнику, що зазначається у додаткових угодах до цього договору та в актах приймання-передання наданих послуг, які є невід`ємними частинами цього Договору, якщо інше не буде прямо узгоджено Сторонами.

У відповідності до положень Додаткової угоди №1 від 01.02.2023 р. позивач доручає та оплачує, а «Виконавець» приймає на себе зобов`язання надати послуги з правової допомоги щодо проведення претензійно-позовної роботи відносно Пенсійного фонду України у зв`язку із відмовою у призначенні Позивачу пенси за віком на пільгових умовах, інших процесуальних дій, що витікають із вищевказаних правовідносин - підготування та подання позовної заяви про визнання неправомірними дій Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та зобов`язання вчинити певні дії, інших процесуальних дій, що витікають із вищевказаних правовідносин та що стосуються даного спору (надалі «Послуги»),

Загальна вартість Послуг з правничої допомоги відповідно до Акту №1 приймання- передання наданих послуг від 02.02.2023 р. згідно із Додатковою угодою №1 від 01.02.2023 р. до Договору про надання правової допомоги від 16.02.2023 р. складає 500 дол. США, що станом на 01.02.2023 р. еквівалентно 20 000, 00 грн., що повинна бути (та/або була) сплачена позивачем.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що оплата послуг Виконавця за цим Договором здійснюється шляхом готівкової оплати або шляхом перерахування Замовником безготівкових коштів у національній валюті України (гривня) на рахунок Виконавця, зазначений у цьому Договорі, протягом 3 (трьох) операційних (банківських) днів з моменту підписання Сторонами акту приймання-передання наданих послуг за надані послуги, передбачені цим Договором та/або додатковою угодою до нього.

Акт приймання-передання наданих послуг до додаткової угоди №1 від 01.02.2023 р. до договору про надання правової допомоги від 16.01.2023 р. підписано Сторонами Договору 02.02.2023 р.

При цьому, суд зауважує, що в Додатковій угоді №1 від 01.02.2023 р. до Договору відомості про зміни щодо умов оплати наданих позивачу послуг за цією угодою і Договором відсутні.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, направлено позивачем до суду засобами поштового зв`язку 09.03.2023 р.

Відтак, на момент направлення цього позову до суду позивач з урахуванням умов Договору повинна була оплатити послуги, отримані згідно з Актом приймання-передання наданих послуг до додаткової угоди №1 від 01.02.2023 р. до договору про надання правової допомоги від 16.01.2023 р., протягом 3 (трьох) операційних (банківських) днів з моменту підписання цього Акту, тобто після 02.02.2023 р., а саме: до 07.02.2023 р. (включно).

Разом з тим, станом на 16.05.2023 р. до суду не надано підтвердження зарахування або іншого документу на підтвердження оплати позивачем відповідних послуг.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивачем не надано доказів понесення витрат із надання правової допомоги у даній справі.

Суд зазначає, що за наявності правових підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу адвокатом, подані суду неналежні документи унеможливлюють вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача.

Аналогічна правова позиція Верховним Судом викладена в постановах від 08.05.2018 р. у справі №810/2823/17, від 15.05.2018 р. у справі №821/1594/17, від 22.05.2018 р. у справі №826/8107/16, від 24.01.2019 р. у справі №716/155/17 та від 22.04.2019 р. у справі №806/2143/18.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів сплати понесених витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 20 000, 00 грн.

При цьому, суд також враховує, що розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа є незначної складності, що визначено самим законодавцем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №2040/6747/18 та у постанові від 26.04.2021 року по справі №120/99/20-а.

Окрім того, судом прийнято до уваги клопотання ГУ ПФУ у Вінницькій області про зменшення витрат представника позивача на оплату правничої допомоги від 13.04.2023 р., в якому відповідач-2 зазначив, що, на його думку, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн. є завищеним та неспівмірним зі складністю цієї справи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим клопотання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 20 000,00 грн. не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 242-246, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, (, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м.Дніпро, 49094), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м.Вінниця, 21100) про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №96 від 27.01.2023 р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.01.2023 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 р. рішенні №1-р/2020, з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 40 коп.

У задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 16.05.2023 р.

Суддя О.М. Неклеса