Справа № 120/1826/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 р. Справа № 120/1826/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

27.02.2023 поштою до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Гончара О.І., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМС у Вінницькій області) про визнання протиправним та скасування рішення № 22 від 25.01.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є громадянином РФ та 30.08.2010 отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 . Наприкінці січня 2023 року позивачу поштою надійшло рішення УДМС у Вінницькій області № 22 від 25.01.2023, яким скасовано виданий позивачеві у 2010 році дозвіл на імміграцію. З метою з`ясування підстав для прийняття такого рішення представник позивача надіслав на адресу відповідача адвокатський запит від 06.02.2023. Листом від 07.02.2023 № 0501.9-793/05.1-23 відповідач повідомив, що посвідка на постійне проживання, видана громадянину РФ ОСОБА_1 , скасована 25.01.2023 на підставі пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2018 року № 321, а саме у зв`язку із прийнятим рішенням № 22 від 25.01.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним та непропорційним, а тому просить його скасувати. При цьому позивач зазначає, що понад 12 років на законних підставах проживає в Україні, має тут нерухоме майно, є платником податків та учасником декількох господарських підприємств. Крім того, діти позивача є громадянами України, здобули в Україні освіту та постійно тут проживають. Також позивач вказує на те, що є українцем за національністю, народився на території України і обоє його батьків теж є українцями. На сьогоднішній день позивача з росією нічого не пов`язує, окрім пенсії, яку він оформив працюючи там. Водночас, як вважає позивач, у разі примусового повернення в росію, йому може загрожувати небезпека.

Ухвалою суду від 03.03.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

17.03.2023 поштою до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну може бути наданий лише іноземцю або особі без громадянства, тоді як на момент подачі заяви про надання такого дозволу позивач вже перебував в громадянстві України та 21.09.1999 був документований Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 . Однак відповідний факт позивач приховав та з метою отримання дозволу на імміграцію повідомив завідомо неправдиві відомості. Ця обставина з`ясувалася лише у січні 2023 року під час проведення перевірки справ про надання дозволу на імміграцію з метою перевірки законності перебування іноземців в Україні. За результатами перевірки уповноваженою особою УДМС у Вінницькій області складено висновок від 25.01.2023, яким рекомендовано скасувати рішення від 25.08.2010 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину РФ ОСОБА_1 та визнати недійсною і такою, що підлягає вилученню, отриману на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.08.2010. На основі цього висновку видано рішення № 22 від 25.01.2023 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну з підстав, що передбачені п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", тобто у зв`язку з його видачею на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

26.08.2021 поштою до суду надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що представник позивача не заперечує факту отримання позивачем паспорта громадянина України і фактично погоджується з тим, що обставина існування в позивача подвійного громадянства безпосередньо впливає на наявність підстав для скасування виданого йому дозволу на імміграцію. Разом з тим представник позивача звертає увагу на ту частину оскаржуваного рішення, якою позивача зобов`язано виїхати з України, що, на думку представника, створює очевидну загрозу для прав та інтересів позивача у випадку фактичної реалізації рішення відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Дашів Іллінецького району Вінницької області (Україна) в сім`ї українців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 07.10.1997. В Україні позивач виріс та здобув освіту.

Втім, як видно з матеріалів справи, починаючи з другої половини 1980-х років позивач постійно проживав на території сучасної росії, де у нього народилися діти - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Місце народження дітей - м. новий уренгой, тюменська область.

Згідно із свідоцтвом серії НОМЕР_4 від 19.06.2004 та свідоцтвом серії НОМЕР_5 від 19.06.2004 діти позивача у 2004 році закінчили середню загальноосвітню школу I-III ступенів № 255 м. Києва та отримали в Україні базову загальну середню освіту.

Також, у відповідності до паспортів у формі ID-картки за № НОМЕР_6 від 23.11.2020 та № НОМЕР_8 від 06.10.2021, діти позивача є громадянами України.

Щодо позивача, то з наданих суду документів встановлено, що позивач має громадянство РФ, про що свідчить відповідний паспорт № 20 07 882159, виданий 16.10.2007 відділом УФМС росії по воронежській області в комінтернівському районі м. вороніж.

Відтак, як громадянин рф, який на законних підставах перебуває в Україні, позивач 05.07.2010 звернувся до Іллінецького ВГІРФО УМВС України у Вінницькій області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію, посилаючись на те, що він є особою, яка народилася на території України та прибула на постійне місце проживання в Україну з рф.

При цьому у заяві позивач вказав, що з 02.04.1962 по 23.11.1987 він проживав в Україні, з 23.11.1987 по квітень 2010 року - проживав в росії, а з квітня 2010 року - проживає в Україні.

До заяви позивач додав (у копіях) свідоцтво про народження, російський паспорт, свідоцтво про розірвання шлюбу та документи щодо перебування у його приватній власності житлового будинку по АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду поданих документів та на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" (у чинній на той час редакції) позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну № 313242 від 25.08.2010.

30.08.2010 позивачу оформлено посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 , яка надавала позивачу право на постійне проживання в Україні як іноземцю (громадянину російської федерації).

З метою перевірки законності перебування іноземців в Україні на момент подачі документів (за даними інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів і вантажів, які перетинають кордон "Аркан") та дійсності поданих документів, виданих в Україні, що стали підставою для надання дозволу на імміграцію, в січні 2023 року відповідачем здійснено перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В ході проведеної перевірки установлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 від 21.09.1999, який виданий Дарницьким РВ ГУМВС України в м. Києві. Водночас даних про визнання недійсним такого паспорта не здобуто. Таким чином, на момент подання заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 перебував в громадянстві України, що виключає можливість застосування норм Закону України "Про імміграцію".

25.01.2023 відповідачем складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" (дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність).

Рішенням УДМС у Вінницькій області № 22 від 25.01.2023 з наведених вище підстав вирішено скасувати дозвіл на імміграцію, виданий позивачу 25.08.2010.

Копію вказаного рішення надіслано на адресу позивача супровідним листом від 30.01.2023 за № 0501.5-512/05.3-23.

Вважаючи неправомірним рішення державної міграційної служби про скасування дозволу на імміграцію, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до статті 4 Закону Україну від 22 вересня 2011 року № 3773-VІ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VІ від 22.09.2011 року (далі - Закон № 3773-VІ) іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Статтею 1 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491-ІІІ) визначено, що:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно зі статтею 6 Закону № 2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Стаття 9 Закону № 2491-III встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Відповідно до статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно зі статтею 13 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983).

Вказаний порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають:

1) ДМС - стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес. У разі необхідності ДМС може приймати рішення стосовно інших категорій іммігрантів;

2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

Пунктом 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до пункту 23 Положення № 1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Згідно з пунктом 25 Положення № 1983 рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства.

Предметом спору у цій справі є рішення органу міграційної служби про скасування дозволу на імміграцію.

При цьому дозвіл на імміграцію позивача був скасований на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", оскільки, як було з`ясовано в ході проведеної перевірки, дозвіл видано незаконно у зв`язку з повідомленням заявником свідомо неправдивих відомостей.

Перевіряючи обґрунтованість таких висновків відповідача судом встановлено, що на дату звернення із заявою від 05.07.2010 про надання дозволу на імміграцію позивач ОСОБА_1 перебував у громадянстві України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 21.09.1999 Дарницьким РВ ГУМВС України в м. Києві позивачу було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .

Паспорт виданий за результатами розгляду заяви від 17.08.1999 про видачу паспорта взамін втраченого. Серед іншого у заяві позивач вказав, що народився в Україні і не перебуває та раніше не перебував в громадянстві іншої держави.

Факт отримання паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 підтверджується підписом позивача від 23.09.1999.

Більше того, з отриманих відповідачем документів також видно, що 20.01.2011, тобто вже після оформлення дозволу на імміграцію в Україну, до вищезазначеного паспорта позивача вклеювалась фотокартка у зв`язку з досягненням ним відповідного віку.

Отже, відповідач шляхом надання суду належних й допустимих доказів довів ту обставину, що на момент звернення із заявою про отримання дозволу на імміграцію позивач був документований паспортом громадянина України та перебував у громадянстві України, однак цей факт умисно приховав, хоча відповідно до вимог національного законодавства це виключало можливість видачі позивачу такого дозволу та оформлення йому посвідки на постійне проживання в Україні.

Відтак суд погоджується з доводами відповідача про те, що дозвіл на імміграцію був отриманий позивачем на підставі повідомлення ним свідомо неправдивих відомостей, а не через помилку, зловживання або недбалість посадових осіб суб`єкта владних повноважень. Адже на момент звернення позивача з заявою про надання дозволу на імміграцію (05.07.2010), позивачу було достеменно відомо про те, що він є громадянином України, а тому має законні підстави перебувати на території України без оформлення відповідної посвідки на постійне проживання, а, натомість, позивач звернувся за отриманням дозволу на імміграцію як іноземець (громадянин російської федерації), чим ввів в оману уповноважений орган державної влади.

Таким чином, оскільки за наведених вище обставин видача позивачу дозволу на імміграцію була б неможливою через неможливість застосування до позивача, як громадянина України, норм Закону України "Про імміграцію", і враховуючи, що така обставина була з`ясована відповідачем самостійно в ході проведення відповідної перевірки, суд доходить висновку, що відповідачем правомірно прийнято рішення № 22 від 25.01.2023 про скасування на підставі положень пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.08.2010, виданих позивачеві як громадянину РФ.

Наведені позивачем доводи на підтримку заявлених позовних вимог вказаних висновків не спростовують та не свідчать про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Щодо посилань представника позивача на неправомірність такого рішення в частині вимоги про залишення позивачем території України, то суд зазначає, що обов`язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення установлений нормами Закону України "Про імміграцію", а саме його частиною другою статті 13. Тому цитування відповідачем даної норми в рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну не можна вважати вимогою відповідача покинути територію України.

Крім цього, суд зауважує, що з огляду на фактичні підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, які зводяться до наявності у позивача громадянства України, негативні наслідки для позивача у зв`язку з прийняттям такого рішення, на які посилається позивач у позовній заяві, апріорі неможливі, адже в силу положень ч. 2 ст. 25 Конституції України громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі.

Також суд враховує, що за змістом ч. 3 ст. 13 Закону України "Про імміграцію", якщо особа не виїхала з України протягом визначеного строку після отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Водночас процедура видворення регламентується нормами Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та передбачає прийняття окремого рішення про видворення на підставах та в порядку, визначених цим Законом, саме іноземця або особи без громадянства.

Таким чином, саме по собі рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію, по-перше, не може зобов`язувати позивача, як громадянина України, залишити територію України, а, по-друге, безпосередньо не створює для нього відповідних негативних наслідків.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Водночас право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з положеннями статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як зазначено у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Низка рішень ЄСПЛ містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень, зокрема, наголошується на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі "Якущенко проти України", заява № 57706/10, пункт 28).

Принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23), "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58), "Бендерський проти України" (заява N 22750/02, пункт 42)).

Поряд з цим, ЄСПЛ неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява № 30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. The Netherlands" (заява № 16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява № 30850/11, пункт 43). Ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях "Ruiz Torija v. Spain" (заява №18390/91, пункт 29), "Higgins and others v. France" (заява № 20124/92, пункт 42), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42) та "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03, пункт 54).

Тобто у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього, а мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи.

Відтак, перевіривши ключові доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні вимог адміністративного позову належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 );

2) представник позивача: адвокат Гончар Олександр Іванович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000387 від 20.12.2018, адреса для листування: АДРЕСА_3 );

3) відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21000).

Повне судове рішення складено 15.05.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович