Справа № 420/3312/23
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2023-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3312/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві від 11 січня 2023 року №44, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком (із зниженням віку) відповідно до п.4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із не підтвердженням участі в бойових діях;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначенні пенсії за віком (із зниженням віку) відповідно до п.4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахування висновків викладених у рішенні суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню. Позивач зазначив, що отримав посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_1 від 12.11.1998 року видане Суворовським районним відділом військового комісаріату м.Одеси в якому зазначено, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Також позивач отримав Свідоцтво учасника бойових дій яке було видане у військовій частині № НОМЕР_2 КДБ (Комітету державної безпеки) Союзу PCP серія НОМЕР_3 від 23 грудня 1987 року, в якому зазначено що пред`явник дійсного свідоцтва за успішне виконання завдань Уряду СРСР має право на пільги встановлені Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 17 січня 1983 року N 59-27, а також наявна спеціальна відмітка-штамп що посвідчення, лист талонів та нагрудний знак ветерана війни вручені. Також були надані довідка Одеського районного ТЦК та СП від 09.12.2022 року №1280 проте що Позивач перебуває у третьому відділ Одеського РТКЦ та СП як учасник бойових дій та відповідно до архівної довідки Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 06.08.2021 року №21/59/ОИЗО/ НОМЕР_4 знаходився на території Республіки Афганістан з 01.04.1986 року по 02.10.1986 року, з 18.10.1986 року по 18.04.1987 року, 08.08.1987 року, з 10.08.1987 року по 13.08.1987 року, з 03.09.1987 року по 24.09.1987 року, з 09.10.1987 року по 13.10.1987 року, з 15.10.1987 року по 21 грудня 1987 року, а також сама довідка Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 06.08.2021 року №21/59/ОИЗО/М-2365. Вказані відомості підтверджуються записом у військовому квитку у розділі «Особливі відмітки» де зазначено: «проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 з 01.04.1986 року по 21.12.1987 року та має право на пільги встановлені Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 17 січня 1983 року N 59-27.». Отже позивачем 04.01.2023 року до заяви про призначення пенсії додано документи які свідчать, що останній є учасником бойових дій та приймав участь в бойових діях під час проходження служби в Афганістані але під час її розгляду не були враховані. Не зважаючи на наявність всіх умов для призначення Позивачу дострокової пенсії за віком згідно п.4 ст.115 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" а саме наявності підтвердження участі у бойових діях, наявності підтвердженого страхового стажу, що перевищує 25 років, та досягнення Позивачем 55 років відповідача відмовив у призначенні пенсії лише з формальних підстав. Доводи відповідача про не підтвердження участі позивача в бойових діях є протиправними, оскільки факт участі в бойових діях підтверджено записами в військовому квитку, посвідчення учасника бойових лій від 12.11.1998 року та свідоцтва учасника бойових дій від 23.12.1987 року, наданих довідок №09.12.2022 №1280 та №21/59/ОИЗО/ НОМЕР_4 від 06.08.2021 року.

Ухвалою суду від 06.03.2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Від представника Головного управління Пенсійного фонду України в в Одеській області надійшов відзив, в якому останній заперечує щодо задоволення позовних і вважає оскаржуване рішення правомірним та таким, що прийняте у відповідності до вимог законодавства. Відповідач зазначає, що Довідка від 09.12.2022 № 1280 не відповідає вимогам чинного законодавства, згідно постанови Кабінету міністрів України від 12.08.1993 № 6371, зокрема не підтверджено факт проходження військової служби в складі діючої армії в період бойових дій (у тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку). Законні підстави для призначення дострокової пенсії за віком відсутні. Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів Позивача, а діяли лише на підставі норм чинного законодавства України, а отже відсутні підстави для скасування рішення Головного управління від 11.01.2023 № 44.

Від представника Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві надійшов відзив, в якому останній заперечує щодо задоволення позовних. Відповідач зазначає, що Довідка від 09.12.2022 № 1280 не відповідає вимогам чинного законодавства, згідно постанови Кабінету міністрів України від 12.08.1993 № 6371, зокрема не підтверджено факт проходження військової служби в складі діючої армії в період бойових дій (у тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку). Законні підстави для призначення дострокової пенсії за віком відсутні.

У відповіді на відзив позивач заперечує щодо наведених відповідачем доводів та зазначає, що наведене відповідачем у відзиві не спростовує фактичного порушення відповідачем прав позивача та обставин протиправності дій відповідача наведених у позові.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 23.10.1985 року по 24.12.1987 року проходив військову службу за призовом, що підтверджується відповідним записом у військову квитку позивача НОМЕР_5 (а.с.16).

23.12.1987 року КДБ СРСР Військовою частиною НОМЕР_2 , позивачеві, видано Свідоцтво про право на пільги серії НОМЕР_3 від 23 грудня 1987 року, в якому зазначено що пред`явник дійсного свідоцтва за успішне виконання завдань Уряду СРСР має право на пільги встановлені Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 17 січня 1983 року № 59-27, а також наявна спеціальна відмітка-штамп що посвідчення, лист талонів та нагрудний знак ветерана війни вручені.

12.11.1998 року, позивачеві, Суворовським районним відділом військового комісаріату м.Одеси видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_6 (а.с.19), відповідно до якого, пред`явник цього посвідчення має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Одеського районного ТЦК та СП від 09.12.2022 року №1280, позивач перебуває на обліку у третьому відділ Одеського РТКЦ та СП як учасник бойових дій та відповідно до архівної довідки Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 06.08.2021 року №21/59/ОИЗО/ НОМЕР_4 знаходився на території Республіки Афганістан з 01.04.1986 року по 02.10.1986 року, з 18.10.1986 року по 18.04.1987 року, 08.08.1987 року, з 10.08.1987 року по 13.08.1987 року, з 03.09.1987 року по 24.09.1987 року, з 09.10.1987 року по 13.10.1987 року, з 15.10.1987 року по 21 грудня 1987 року.

Довідка Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 06.08.2021 року №21/59/ОИЗО/М-2365, також, наявна в матеріалах справи (а.с.21).

04.01.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою, в якій просив призначити пенсію за віком (із зниженням віку) з 13.10.2022 року на підставі ч. 4 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення» що дають право учасникам бойових дій на призначення пенсії на пільгових умовах після досягнення ними 55 років та за наявності стажу 25 років.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

11.01.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві розглянуто заяву позивача з наданими документами та прийнято Рішення № 44 про відмову в призначення позивачеві пенсії за віком.

З огляду на оскаржуване рішення, загальний страховий стаж позивача складає 34 роки 10 місяців 9 днів. Довідка від 09.12.2022 №1280 не відповідає вимогам чинного законодавства, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, зокрема не підтверджено факт проходження військової служби в складі діючої армії в період бойових дій (у тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку). Враховуючи вищезазначене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком (із зниженням віку) відповідно до п.4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із не підтвердженням участі в бойових діях.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.08.2010 року № 2464-VI.

Відповідно до ст.7 Законом України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком мають:

4) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Особи, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення норм, що регулюють питання визначення категорій осіб, які визнаються ветеранами війни та членами сімей загиблих Захисників і Захисниць України, та надання їм соціальних гарантій" з числа осіб, зазначених у статтях 10 і 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", продовжують користуватися правом на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до цього пункту, передбаченим для членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, без заміни відповідного посвідчення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Учасниками бойових дій визнаються:

1) військовослужбовці, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період громадянської та Другої світової воєн, під час інших бойових операцій по захисту Батьківщини, партизани і підпільники громадянської та Другої світової воєн;

2) учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Пункт 13-15 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», встановлює що учасниками бойових дій визнаються:

- військовозобов`язані, які призивалися на навчальні збори і направлялися до Афганістану в період ведення там бойових дій;

- військовослужбовці автомобільних батальйонів, які направлялися до Афганістану для доставки вантажів у цю країну в період ведення там бойових дій;

- військовослужбовці льотного складу, які здійснювали вильоти на бойові завдання до Афганістану з території колишнього Союзу РСР.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території.

Згідно вказаного переліку бойові дії в Афганістані за участю військовослужбовців Комітету державної безпеки здійснювались у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року.

Отже, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 р. №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці Комітету державної безпеки які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в Афганістані у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року

Судом встановлено, що з матеріалів справи у сукупності вбачається, що позивач проходив дійсну військову службу та під час її проходження у складі військової частини брав участь в бойових діях на території Республіки Афганістан. В подальшому йому було видано посвідчення учасника бойових дій.

Відповідно до п.25 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років та Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків «Ветеран війни - учасник бойових дій» та листів талонів на право одержання ветеранами війни проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 10.11.2022 року № 369, комісія позбавляє особу статусу учасника бойових дій у разі:

наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, у виконанні бойового (службового) завдання із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в умовах безпосереднього зіткнення та вогневого контакту з військовими формуваннями інших держав і незаконними збройними формуваннями;

виявлення факту подання недостовірної інформації про участь в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, у виконанні бойового (службового) завдання із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в умовах безпосереднього зіткнення та вогневого контакту з військовими формуваннями інших держав і незаконними збройними формуваннями або подання недостовірних даних про особу;

подання особою заяви про позбавлення її статусу учасника бойових дій.

Рішення про позбавлення статусу учасника бойових дій приймають ті Комісії, які його надавали, або їх правонаступники.

Оскільки належність позивача до особи, яка має статус учасника бойових дій рішенням Комісії Міністерства оборони України про позбавлення позивача статусу учасника бойових дій не скасовувалась, посвідчення останнього не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, суд робить висновок, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, пільгами щодо призначення дострокової пенсії по досягненню 55 річного віку, як учаснику бойових дій, за наявності страхового стажу не менше 25 років відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 20000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 30.01.2023 року №3/23, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 30.01.2023 року №3/23, якою визначено розмір юридичних послуг у сумі 15000,00 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 06.02.2023 року на суму 15000,00 грн та акт-рахунок №1 від 30.01.2023 року на суму 15000,00 грн. за договором про надання правової допомоги від 30.01.2023 року №3/23 та додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 30.01.2023 року №3/23..

У постанові від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18, від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц.

Проаналізувавши зміст наданої правової допомоги, суд зазначає, що заявлена її вартість не є співмірною за ознаками, визначеним частиною 5 статті 134 КАС України, оскільки дана справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та з огляду на законодавство, яке регулює спірні правовідносини, є справою незначної складності, та розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження.

З урахуванням зазначеного та критерію розумності розміру витрат на правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідачів на його користь, суд вважає за можливе присудити до стягнення з відповідачів на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі у сумі 5000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд робить висновок, що адміністративний позов належить до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що за звернення до суду із зазначеним позовом позивач сплатив 1073,60 грн. судового збору, які мають бути стягнуті з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 139, 243, 245, 246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві від 11 січня 2023 року №44 яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком (із зниженням віку) відповідно до п.4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із не підтвердженням участі в бойових діях

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначенні пенсії за віком (із зниженням віку) відповідно до п.4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахування висновків викладених у рішенні суду.

Стягнути солідарно з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд.16, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 15.05.2023 року, з урахуванням перебування судді у щорічній відпустці.

Суддя Н.В. Бжассо