Справа № 120/1772/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 р. Справа № 120/1772/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

24.02.2023 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації (далі УПСЗН Жмеринської РДА, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення та зобов`язання відповідача надати позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни з врученням відповідного посвідчення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 27.01.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив встановити йому статус особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни на підставі Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Листом від 03.02.2023 за № 346/01-17/03/1/02.23 відповідач повідомив позивача, що відповідно до наданих документів, зокрема довідки медико-експертної комісії № 007174, де вказана причина інвалідності "захворювання та його наслідки, так, пов`язані з проходженням військової служби", та витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 05.04.2005 № 147, не підтверджується причина інвалідності позивача у зв`язку з безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав, а тому відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Вказану відмову позивач вважає протиправною і зазначає, що він отримав інвалідність 3 групи внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням строкової військової служби. Відтак, на думку позивача, він має право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Також позивач звертає увагу на інші норми цього Закону, згідно з якими до осіб з інвалідністю внаслідок війни прирівнюються особи, які отримали інвалідність під час виконання обов`язків військової служби, і, як вважає позивач, він належить саме до таких осіб.

Ухвалою суду від 01.03.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху через її невідповідність вимогам статей 160, 161 КАС України. У зв`язку з цим позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви шляхом зазначення у позовній заяві відомостей про місцезнаходження відповідача та надання суду належних доказів наявності пільг зі сплати судового збору відповідно до закону або ж доказів сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1073,60 грн.

21.03.2023 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про сплату судового збору у вищезазначеному розмірі. Крім того, позивач повідомив відомості про місцезнаходження відповідача.

Ухвалою суду від 22.03.2023 відкрито провадження у цій справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18.04.2023 поштою до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносять до осіб з інвалідністю внаслідок війни, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Водночас згідно з наданими позивачем документами інвалідність позивача настала внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби у мирний час. Таким чином, позивач немає права на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і надана йому відмова є правомірною.

Крім того, відповідач вважає безпідставними посилання позивача на норми п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які, на думку відповідача, на позивача не поширюються.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України)

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

У відповідності до витягу з протоколу № 174 від 05.04.2006 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв), захворювання рядового ОСОБА_1 , 1964 р.н., з приводу якого він знаходився на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_1 в період з 05.01.1984 по 17.02.1984 та його наслідки (згідно з виписки з історії хвороби Шаргородської ЦРЛ за 2004 рік) так, пов`язані з проходженням військової служби.

15.09.2009 позивачу встановлена 3 група інвалідності (безтерміново) з причин "захворювання та його наслідки, так, пов`язані з проходженням військової служби", що підтверджується довідкою Вінницької обласної МСЕК № 2 за № 007174.

27.01.2023 позивач звернувся до УПСЗН Жмеринської РДА з заявою про встановлення йому статусу особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, до якої додав вищезазначені документи.

За результатами розгляду вказаної заяви листом від 03.02.2023 за № 346/01-17/03/1/02.23 відповідач повідомив позивача, що причина його інвалідності "захворювання та його наслідки, пов`язані з проходженням військової служби" не дає законних підстав для встановлення відповідного статусу у зв`язку з відсутністю підтвердження безпосередньої участі у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав.

Вважаючи протиправним рішення органу соціального захисту населення про відмову у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до преамбули до Закону України від 22 жовтня 1993 року № 2551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII) цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 2 Закону № 3551-XII законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Місцеві ради, підприємства, установи та організації мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни.

За змістом статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Статтею 7 Закону № 3551-XII визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

- військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

- осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Отже, в силу приписів п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII для визначення права на встановлення статусу "особа з інвалідністю внаслідок війни" підлягає встановленню те, що, по-перше, особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, та, по-друге, що такі особи стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Крім того, для визначення права на встановлення статусу "особа з інвалідністю внаслідок війни" на підставі п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII підлягає встановленню те, що, по-перше, особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, та, по-друге, те, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Водночас, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач ОСОБА_1 не належить до жодної із зазначених вище категорії осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Так, інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а набута внаслідок захворювання та його наслідків, що пов`язані з проходженням строкової військової служби.

Суд враховує, що статтею 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції чинній на момент встановлення позивачу групи інвалідності) передбачено, що строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.

Тобто проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь, не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону № 3551-XII; проходження строкової військової служби не обов`язково пов`язане з обставинами, визначеними у пунктах 1 та 2 частини другої статті 7 цього Закону.

Натомість віднесення особи до числа осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону № 3551-XII безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття "ветеран війни", яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до "осіб з інвалідністю внаслідок війни", є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

А оскільки захворювання, внаслідок якого позивачу встановлено інвалідність, не пов`язане із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, суд погоджується з доводами відповідача про відсутність правових підстав для присвоєння позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

При цьому враховується правовий висновок, сформований у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18 та від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а в аналогічних правовідносинах.

Крім того, суд звертає увагу на помилковість доводів позивача щодо встановлення йому групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби, адже, як видно з матеріалів справи, позивач отримав інвалідність з причин захворювання та його наслідків, які пов`язані з проходженням військової служби, водночас наведені поняття не є тотожними.

Відповідно до довідки МСЕК серії ВІН № 007174 від 15.06.2009 позивачу ОСОБА_1 встановлена безтерміново третя група інвалідності. Причина інвалідності: "Захворювання та його наслідки, так, пов`язані з проходженням військової служби".

На той час питання організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності регулювалися відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 квітня 1994 року № 221 (далі Порядок № 221).

Пунктом 1 цього Порядку передбачалося, що експертиза тривалої або стійкої втрати працездатності проводиться медико-соціальними експертними комісіями (МСЕК) МОЗ.

Згідно з п. 2 Порядку № 221 у МСЕК проходять огляд громадяни, які частково чи повністю втратили здоров`я внаслідок захворювання, травм та уроджених дефектів, що обмежують їх життєдіяльність, а також особи, які за чинним законодавством мають право на соціальну допомогу, з метою виявлення компенсаторно-адаптаційних можливостей особи для реалізації заходів реабілітації та адаптації інвалідів.

У разі визнання хворого інвалідом інвалідність установлюється з дня надходження до МСЕК документів, на підставі яких приймається відповідне рішення (пункт 7 Порядку № 221).

У відповідності до пункту 8 Порядку МСЕК установлює, зокрема:

а) ступінь обмеження життєдіяльності людини, стан працездатності, групу інвалідності, причину і час настання інвалідності внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва чи професійного захворювання;

б) ступінь втрати працездатності (у відсотках);

в) причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням інших обов`язків військової служби.

Згідно з п. 12 Порядку № 221 причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням інших обов`язків військової служби встановлюється МСЕК на підставі документів військово-лікувальних закладів (свідоцтво про хворобу, довідка про поранення), а також військово-облікових документів про термін служби, відомостей про участь в антифашистському підпіллі.

За змістом положень п. 21 Порядку № 221 МСЕК видає особам, які визнані інвалідами чи стосовно яких встановлено факт втрати професійної працездатності, довідки і індивідуальні програми реабілітації і у триденний термін відсилає копії цих документів до відповідних органів, що здійснюють пенсійне забезпечення та державне страхування.

Отже, як видно з наведених правових норм, встановлення причинного зв`язку інвалідності військовослужбовців з виконанням обов`язків військової служби входило до компетенції МСЕК, які приймали відповідні рішення за результатами розгляду військово-облікових та медичних документів з видачею особі, яка визнана інвалідом, довідки із зазначенням причин інвалідності.

На сьогодні такі питання регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи", якою затверджено Постанову про медико-соціальну експертизу (далі Постанова № 1317) та Положенням про порядок умови та критерії встановлення інвалідності (далі Положення № 1317).

Відповідно до абз. 1 п. 3 Порядку № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з п. 12 Постанови № 1317 причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Пунктом 3 Положення № 1317 передбачено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Відповідно до п. 12 Положення № 1317 причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Пунктом 26 Положення № 1317 визначено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Причинами інвалідності є, зокрема:

поранення, контузії, каліцтва, захворювання:

- одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час;

- одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди;

- пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав;

- пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій;

захворювання:

- отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

- одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

Отже, правове регулювання питань, пов`язаних із порядок та критеріями (умовами) встановлення інвалідності особам з числа військовослужбовців, що було чинним на час виникнення спірних правовідносин і є чинним на цей час, однозначно розмежовує такі причин інвалідності, як інвалідність у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби та інвалідність, що пов`язана з проходженням військової служби.

Зазначені причини інвалідності різняться між собою як за підставами встановлення, так і за правовими наслідками, оскільки відповідно до закону лише особа, яка набула інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, вправі претендувати на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та відповідного посвідчення.

Вказаний висновок додатково підтверджується нормами Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі Положення № 402).

Згідно з пунктами 1.1, 1.3 глави 1 розділу I цього Положення військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Основними завданнями військово-лікарської експертизи є, зокрема, визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть;

Пунктами 2.2 глави 2 розділу I Положення № 402 визначено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Відповідно до пунктів 21.30, 21.32 глави 2 розділу II Положення № 402 постанова про причинний зв`язок захворювань оформлюється:

на військовослужбовців свідоцтвом про хворобу (довідкою), яке підлягає затвердженню штатною ВЛК;

на колишніх військовослужбовців витягом з протоколу засідань штатної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, травм, контузій, каліцтв).

Згідно з пунктом 21.5 глави 2 розділу II Положення № 402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях, зокрема:

б) "Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби" якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння), у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії;

г) "Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії" якщо захворювання виникло, поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане в період перебування в країнах, де велись бойові дії (Перелік країн затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.94 № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (із змінами)), і військовослужбовець визнаний учасником бойових дій;

д) "Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, які не входять до складу діючої армії, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.

У такому самому формулюванні приймаються постанови при медичному огляді військовослужбовців за результатами поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних ними в період проходження військової служби, коли документи про обставини їх одержання на момент медичного огляду відсутні.

Отже, норми, які регламентують діяльність військово-лікарських комісій та встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, які спричинили інвалідність військовослужбовців, в тому числі колишніх, теж чітко розмежовують причини інвалідності на ті, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), і ті, які пов`язані з проходженням військової служби, що додатково підтверджує неможливість поширення на позивача вимог ч. 1, п. 1-2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Суд зазначає, що правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни визначаються Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 зі змінами та доповненнями (далі Положення № 302).

Згідно з приписами абзацу 2 пункту 7 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що органи соціального захисту населення уповноважені видавати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з урахуванням причини інвалідності, зазначеної у відповідній довідці МСЕК, і лише тим особам, які належать до осіб з інвалідністю в розумінні положень ст. 7 Закону № 3551-XII.

Таким чином, беручи до уваги, що інвалідність позивача не пов`язана ані з участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, ані з виконанням обов`язків військової служби, суд доходить висновку, що відмова УПСЗН Жмеринської РДА у встановленні позивачу ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення є обґрунтованою і такою, що не порушує його право на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Водночас право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з положеннями статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як зазначено у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Низка рішень ЄСПЛ містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень, зокрема, наголошується на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі "Якущенко проти України", заява № 57706/10, пункт 28).

Принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23), "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58), "Бендерський проти України" (заява N 22750/02, пункт 42)).

Поряд з цим, ЄСПЛ неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява № 30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. The Netherlands" (заява № 16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява № 30850/11, пункт 43). Ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях "Ruiz Torija v. Spain" (заява №18390/91, пункт 29), "Higgins and others v. France" (заява № 20124/92, пункт 42), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42) та "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03, пункт 54).

Тобто у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього, а мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи.

Відтак, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні вимог адміністративного позову належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , місце проживання: с. Джурин, Шаргородський район, Вінницька область, 23545);

2) відповідач: Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації (, місцезнаходження: вул. Центральна, 7, м. Жмеринка, Вінницька область, 23100).

Повне судове рішення складено 17.05.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович