Справа № 380/9109/23
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/9109/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якій просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській області щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Львівській області прийняти рішення по заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 24.02.2023 по день подання даного позову державними органами України не було прийнято ніяких заборон щодо прийняття заяв на визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту. Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено перелік дій які має вчинити відповідач у випадку звернення шукача захисту із заявою-анкетою про визнання біженцем. Починається процедура, як вище зазначено, із реєстрації заяви. Однак, жодна із дій, які мав виконати відповідач, у відповідності до частини 12 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не вчинено. Відтак, Управління ДМС у Львівській області не має права не приймати документи від шукача захисту, оскільки органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Із початком військової агресії російської федерації, в Україні діють норми Міжнародного гуманітарного права, які носять комплементарну (додаткову) юрисдикцію як до норм національного законодавства, так і до норм міжнародного права прав людини. Стверджує, що Відповідач не наділений правом вирішувати питання щодо дії міжнародних договорів України(в даному випадку Конвенції про статус біженців 1951 року), зупинення виконання зобов`язань взятих на себе Україною як договірною стороною, жодних відступів чи тимчасових заходів. Вважає, що Відповідач діяв всупереч тим правам та обов`язкам, які покладені на нього Конституцією України, законодавством та чинними міжнародними договорами України, чим грубо порушив право Позивача на справедливий розгляд його заяви на статус біженця. Просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач до суду подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС у Львівській області зі зверненням в довільний формі від 28.02.2023 року у відповідь на яке відповідач роз`яснив офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказує, що звернення ОСОБА_1 з питань статусу біженця було подано в канцелярію апарату ГУ ДМС у Львівській області (м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11), а не до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції (м.Львів, вул. Городоцька, 126), саме після прийняття компетентного рішення його про примусове повернення від 13.01.2023 як нелегального мігранта. Стверджує, що позивачем порушено імперативний порядок та строки звернення за захистом в Україні згідно ст. 5 Закону №3671-VI. Загалом позивач проживав в Україні тривалий період часу (згідно довідки про реєстрацію місця проживання з 2004 року), розпочав процедуру оформлення набуття громадянства України, яку не завершив. Згідно довідки №42 від 25.11.2021 року ОСОБА_1 оформлено припинення громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство» (відомості про оскарження рішення відсутні). Тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії 2 роки закінчилось 13.08.2020 року. За статусом біженця впродовж значного часу проживання в Україні з 2004 року не звертався. Зазначає, що позивач не оскаржує будь-яке рішення, дію чи бездіяльність з питань етапу оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що вказує на нерелевантне правозастосування норм національного законодавства з питань шукачів захисту у позовних вимогах. Відповідач вказує, що позивачем не були дотримані вимоги п.п. ґ) п. 2.1. розділу II. «Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», Правил № 649. Фактично та юридично провадження щодо статусу біженця відносно ОСОБА_1 не є розпочате, оскільки процедурні заходи передбачені Правилами № 649, які передують прийняттю/відмові в прийнятті заяви здійснюються у разі дотримання заявником встановленого ст. 5 Закону № 3671-VI порядку та строків подачі такої заяви. Звернення від 28.02.2023 та скарга від 27.03.2023 надійшли на адресу територіального органу ТУ ДМС у Львівській області: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, в порядку подачі звернень громадян через канцелярію Головного управління згідно Закону України «Про звернення громадян», та позивач не надав доказів особистого прибуття та подання заяви до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції згідно вимог Закону № 3671-VI, а Порядком № 649 не передбачено, як саме повинен діяти територіальний орган ГУДМС коли безпосередньо така заява надходить до нього, оскільки визначені ним повноваження на стадії її прийняття стосуються виключно територіального підрозділу - відділу з питань шукачів захисту, який безпосередньо напряму приймає такі заяви шляхом внесення відомостей у відомчі інформаційні системи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 1.05.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28 лютого 2023 року Позивач подав свою заяву про визнання біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

14 березня 2023 позивач отримав відповідь у якій було зазначено, що станом на теперішній час в Україні вбачається недостатнє гарантування безпеки шукачам притулку з російської федерації, а також відповідач роз`яснив ОСОБА_1 офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно з ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пункту 2.1. Правил №649.

27.03.2023 позивач звернувся зі скаргою на адресу ГУ ДМС України у Львівській області.

20.04.2023 відповідач направив ОСОБА_1 відповідь за №С-247/6/4601-23 на скаргу від 27.03.2023, в якому роз`яснив ОСОБА_1 офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно з ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пункту 2.1. Правил №649.

Звернення від 28.02.2023 та скарга від 27.03.2023 надійшли на адресу територіального органу ТУ ДМС у Львівській області: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, в порядку подачі звернень громадян через канцелярію Головного управління згідно з Законом України «Про звернення громадян».

Відповідач вважає, що у вказаному випадку позивачем не дотримано встановленого законодавством процедури звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, що полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду за захистом свого, як він вважає порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви. За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку. Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (частини перша-третя статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Частиною 1 статті 7 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Вказана норма Закону є імперативною, що виключає альтернативу дій потенційного заявника.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджені наказом Міністерством внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 за № 1146/19884 (надалі Правила №649).

Відповідно до пункту 1.4. Правил №649 діяльність територіальних органів ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, здійснюється відповідно до Конституції України, Закону, інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цих Правил.

Згідно з пунктом 2.1. Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пункту 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Згідно з пунктом 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Суд встановив, що ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС у Львівській області зі зверненням в довільний формі від 28.02.2023 року, яке було подано в канцелярію апарату ГУ ДМС у Львівській області (м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11), а не до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції (м.Львів, вул. Городоцька, 126).

Відповідач відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» роз`яснив ОСОБА_1 офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно з ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пункту 2.1. Правил №649.

Відповідач стверджує, що звернення від 28.02.2023 та скарга від 27.03.2023 надійшли на адресу територіального органу ТУ ДМС у Львівській області: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, в порядку подачі звернень громадян через канцелярію Головного управління згідно Закону України «Про звернення громадян», та позивач не надав доказів особистого прибуття та подання заяви до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції згідно вимог Закону № 3671-VI, а Порядком № 649 не передбачено, як саме повинен діяти територіальний орган ГУДМС коли безпосередньо така заява надходить до нього, оскільки визначені ним повноваження на стадії її прийняття стосуються виключно територіального підрозділу - відділу з питань шукачів захисту, який безпосередньо напряму приймає такі заяви шляхом внесення відомостей у відомчі інформаційні системи.

Суд зазначає, що не виконавши роз`яснення відповідача стосовно особистого прибуття та подання заяви до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, ОСОБА_1 27.03.2023 звернувся зі скаргою на адресу ГУ ДМС України у Львівській області.

Крім того, суд також встановив, що ще 22.03.2023 між позивачем та адвокатом Максимовим А.О., який має великий досвід роботи у справах біженців, було укладено угоду №23-223 про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом та виписано ордер на надання правничої (правової) допомоги у Головному управлінні ДМС України у Львівській області.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено в день подачі заяви проведення наступних процедурних дій, зокрема внесення біометричних даних заявника (відцифрування фото, відбитків пальців рук та підпису заявника) до централізованої інформаційної системи (онлайн-режим Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами за допомогою автоматизованих робочих місць із захищеними каналами зв`язку). Окрім цього, під час подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посадова особа органів ДМС відповідно до Інструкції МВС України від 23.11.2018 № 944, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2018 № 1428/32880, проводить фіксацію біометричних даних (параметрів), та вносить їх до відомчої інформаційної системи ДМС після відповідної авторизації з використанням засобів кваліфікованого електронного підпису та робочих станцій з дотриманням вимог Положення про національну систему біометричної верифікації та ідентифікації громадян України, іноземців та осіб без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 № 1073.

Суд зазначає, що стаття 7 Закону № 3671-VI, на яку як правову підставу своїх позовних вимог посилається позивач, визначає етап процедури міжнародного захисту шукача притулку, який є наступним після прийняття заяви, а саме оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому позивач не оскаржує будь-яке рішення, дію чи бездіяльність з питань етапу оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що вказує на нерелевантне правозастосування норм національного законодавства з питань шукачів захисту у позовних вимогах.

З огляду на зазначене вище, відповідач фактично був позбавлений можливості оформити заяву без фізичної присутності заявника, оскільки в процесі відбувається відбирання біометричних параметрів заявника: відцифрований образ обличчя, відцифрований підпис, та відцифровані відбитки пальців.

Крім цього, згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, позивачем (заявником) не були дотримані вимоги пункту 2.1. розділу II. «Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», Правил № 649, а саме уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Фактично та юридично провадження щодо статусу біженця відносно ОСОБА_1 не розпочате, оскільки процедурні заходи, передбачені Правилами № 649, які передують прийняттю/відмові в прийнятті заяви, здійснюються у разі дотримання заявником встановленого ст. 5 Закону № 3671-VI порядку та строків подачі такої заяви.

Відповідач зазначає, що загалом позивач проживав в Україні тривалий період часу (згідно довідки про реєстрацію місця проживання з 2004 року), розпочав процедуру оформлення набуття громадянства України, яку не завершив. Згідно довідки №42 від 25.11.2021 року ОСОБА_1 оформлено припинення громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство». Тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії 2 роки закінчилось 13.08.2020 року. За статусом біженця впродовж значного часу проживання в Україні з 2004 року не звертався. Значне зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим». Таким чином, з аналізу фактичних обставин справи вбачається мотив зловживання процедурою міжнародного захисту з метою легалізації на території України.

ОСОБА_1 перевищив дозволений строк перебування та не виконав рішення ГУ ДМС у Львівській області про примусове повернення від 13.01.2023 року. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування. Згідно з рішенням про примусове повернення іноземець прибув на територію України 27.03.2022 через ПП «Краківець» та в подальшому територію України не залишав, перейшов у статус нелегального мігранта.

Оскільки позивачем не дотримано встановленої законодавством процедури звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то і рішення відповідачем по суті - не приймалося.

Фактично рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті відповідачем не приймалося (нормативні підстави врегульовані ч. 6 ст. 5 Закону, форма рішення затверджена Додатком 2 Наказу № 649 - у формі наказу територіального органу ДМС), а лист № 4601 4 3-2992/46.1-23 від 14.03.2023, як відповідь на звернення громадянина має роз`яснювальний характер та не тягне для позивача правових наслідків, фактично та юридично не є актом індивідуальної дії - рішенням суб`єкта владних повноважень відносно заявника, яке потенційно може бути предметом спірних правовідносин. Відсутність спірних правовідносин, у вказаному випадку свідчить про відсутність порушеного права та відсутність предмету позову.

Таким чином, лист відповідача № 4601 4 3-2992/46.1-23 від 14.03.2023 з яким висловив незгоду позивач, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України .

Аналогічна позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом в постановах від 25.06.2020 по справі № 620/2555/19, від 31.08.2020 № 260/1364/18, від 26.06.2019 у справі № 0840/3992/18, від 19.07.2019 у справі № 2340/2876/18.

Разом з тим, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Львівській області щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що на думку позивача, полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що бездіяльність як пасивна форма поведінки особи, пов`язана з невиконанням нею дій, які вона повинна була й могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових чи інших обов`язків, відповідно не може полягати в активній дії, а саме відмові у прийнятті заяви у формі управлінського рішення суб`єкта владних повноважень.

Суд дійшов висновку, що Відповідач у справі не допустив протиправної бездіяльності, діяв в межах повноважень та в межах законодавства та відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» роз`яснив ОСОБА_1 офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно з ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пункту 2.1. Правил №649.

Із положень Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі також "Рекомендація R (80)2") - під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників Міністрів).

Що стосується вимог щодо зобов`язання відповідача у справі прийняти рішення по заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , то враховуючи похідний характер заявлених вимог та відсутність в діях Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області протиправної бездіяльності, суд визнає відсутніми підстави для задоволення зазначених позовних вимог.

Отже, жоден інший суб`єкт чи орган, в тому числі і суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції.

Суд наголошує, що Позивачем не дотримано встановленої законодавством процедури звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач порушив порядок звернення згідно ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не звертався особисто до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (м.Львів, вул. Городоцька, 126) із заявою встановленого зразка (заява-анкета додаток до Наказу №649) та необхідним пакетом документів (додатків до заяви) передбачених Наказом №649, а відтак відповідач не мав підстав для прийняття рішення по суті, а саме щодо прийняття заяви чи відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, КАС України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М. Брильовський