Справа № 454/1339/22
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2023-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року

справа №454/1339/22

зал судових засідань № 12

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Ящишин І.А.,

за участю:

представника позивача Попилишин Т.М.,

представника відповідача Редчиця Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду з Сокальського районного суду Львівської області відповідно до ухвали від 13.06.2022 про передачу справи за підсудністю 12.09.2022 надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ) (далі відповідач, ГУ ДМС у Львівській області), в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держаної міграційної служби у Львівській області від 10.05.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, визнати недійсним скасування, вилучення та знищення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 21.08.2017 з безстроковим терміном дії;

- зобов`язати ГУ Державної міграційної служби у Львівській області утриматися від вчинення дій, щодо вилучення та знищення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 21.08.2017 та видворення позивача примусово з України в разі відмови добровільно виїхати з держави.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішенням відповідача №02-02/22 від 10.05.2022 йому було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 09.08.2017 ГУ ДМС у Львівській області. Також, цим рішенням скасована посвідка на постійне проживання позивача в Україні серії НОМЕР_2 від 21.08.2017 з безстроковим терміном дії. Вважає оскаржуване рішення неправомірним з огляду на таке.

Позивач зазначає, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Боб`ятин Сокальського району Львівської області, за національністю - українець. Після закінчення середньої школи в 1978 був призваний Сокальським районним військовим комісаріатом до служби в армію і направлений для проходження військової служби в ОСОБА_2 російської федерації. Після закінчення строкової служби залишився проживати на території росії, працював в м. Комсомольськ на Амурі, Хабаровського Краю з 1981 року по 2016 рік. Отримав громадянство росії в 1991 році. 24.04.1995 позивач одружився з громадянкою росії ОСОБА_3 та проживав з сім`єю в м. Комсомольську на Амурі. ІНФОРМАЦІЯ_2 його дружина ОСОБА_4 померла. Після смерті дружини в травні 2017 року позивач переїхав на проживання в Україну. З цього часу проживає в АДРЕСА_2 в квартирі, яка належить йому на праві власності.

На підставі рішення відповідача про надання дозволу на імміграцію в Україну від 09.08.2017 позивач 21.08.2017 отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

Однак, відповідач рішенням №02-02/22 від 10.05.2022 протиправно скасував зазначений дозвіл на імміграцію позивача в Україну.

Позивач вважає таке рішення необґрунтованим, оскільки ГУ ДМС у Львівській області в ньому не вказав конкретної визначеної законодавством підстави для скасування дозволу. Таке рішення відповідача містить лише посилання на загальну підставу для скасування дозволу на імміграцію, передбачену п.6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» від 7.06.2001 № 2491-Ш, а саме «в інших випадках передбачених законами України». Також позивач вказує, що перебуває в Україні на законних підставах, не порушував законодавства про правовий статус іноземців та дотримувався законів України. Дозвіл на імміграцію в Україну надано йому на підставі правдивих відомостей та законних документів.

Крім цього зазначає, що примусове повернення позивача до країни, що знаходиться в стані війни з Україною, становить загрозу його життю, через його національність та політичні переконання. У зв`язку з викладеним просить скасувати оскаржуване рішення.

Ухвалою від 19.09.2022 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 10.01.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача 25.01.2023 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що згідно з висновком, який затверджено Першим заступником начальника ГУ ДМС у Львівській області 10.05.2022, проведеною перевіркою матеріалів справи про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям громадянства України встановлено, що 20.05.2017 громадянин російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуваючи в Україні на законних підставах за дійсним паспортом документом 72 № НОМЕР_3 звернувся до Сокальського ГУ ДМС у Львівській області з письмовим клопотанням про видачу дозволу на імміграцію в Україну, оскільки має право на набуття громадянства України за територіальним походженням (п. 3 ч. 3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію»).

Зазначає, що 09.08.2017 громадянину рф ОСОБА_1 Сокальським РВ ГУДМС у Львівській області видано дозвіл на імміграцію терміном дії до 08.08.2018 на підставі п.3.ч.3.ст.4 Закону України «Про імміграцію». На підставі отриманого дозволу на імміграцію за заявою іноземця віл 21.08.2017 про оформлення посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 з безстроковим терміном дії. За інформацією відділу з питань громадянства гр. російської федерації ОСОБА_1 набув громадянство України та документований тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_4 від 18.11.2019.

Вказує, що оформлена посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 21.08.2017 з безстроковим терміном дії не повернута до відповідача для зняття з обліку та знищення.

16.05.2022 відповідач листом №4601.4.1-3390'46.2-22 повідомив ОСОБА_1 , що за результатами проведеної перевірки у відповідності до вимог пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію у зв`язку з набуттям громадянства України.

Таким чином відповідач вважає, що під час прийняття рішення від 10.05.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям і громадянства України та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 21.08.2017, орган Державної міграційної служби України діяв на підставі та у спосіб, що передбачені законодавством, обґрунтовано, з урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та з урахування принципу пропорційності, а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові засідання неодноразово відкладалися за клопотаннями позивача про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 13.08.2019 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Боб`ятин Сокальського району Львівської області.

У зв`язку з наявністю права на набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 20.05.2017 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Розглянувши заяву позивача та після проведення перевірки наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, на підставі висновку від 09.08.2017 відповідачем прийнято рішення про надання громадянину російської федерації ОСОБА_1 дозволу на імміграцію.

На підставі цього рішення ГУ ДМС України у Львівській області 21.08.2017 видано ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 з безстроковим терміном дії.

20.08.2019 позивач звернувся до ГУ ДМС у Львівській області з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням. Разом з заявою позивач подав письмове зобов`язання припинити громадянство російської федерації, в якому зобов`язався протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України припинити громадянство російської федерації. У разі неотримання з незалежних від позивача причин документа про припинення іноземного громадянства ОСОБА_1 зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства російської федерації та повернути паспорт цієї держави.

Рішенням ГУ ДМС України у Львівській області від 25.10.2019 оформлено набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої ст. 8 Закону України «Про громадянство України», про що видано довідку про реєстрацію особи громадянином України №572 від 25.10.2019. Згідно з довідкою №572 від 25.10.2019 ОСОБА_1 є громадянином України з 25.10.2019.

На підставі цього рішення позивачу 25.11.2019 видано тимчасове посвідчення про реєстрацію його громадянином України № НОМЕР_4 від 18.11.2019.

На підставі висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.05.2022 Головним управлінням ДМС України у Львівській області прийнято рішення №02-02/22 від 10.05.2022 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку із набуттям ним громадянства України.

Зазначеним рішенням скасовано рішення ГУ ДМС у Львівській області від 27.07.2009 про надання громадянину рф ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 21.08.2017. Окрім цього, вказаним рішенням повідомлено позивача про необхідність виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Позивач, вважаючи вказане рішення суб`єкта владних повноважень протиправним, звернувся до суду з позовом про його скасування.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Конституції України встановлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Згідно статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі Закон №2491) визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно статті 3 Закону №2491 правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Аналіз змісту вказаних норм Закону №2491 дає підстави дійти висновку, що іммігрантами можуть бути лише іноземці та особи без громадянства. Після набуття цими особами громадянства України змінюється їх правовий статус та підстави перебування та проживання в Україні.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України від 18.01.2001 № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III).

Пунктом 1 статті 2 Закону № 2235 визначено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Відповідно до ст.8 Закону №2235 особа (іноземець або особа без громадянства), яка народилася або постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Згідно з ч.3 ст.4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Статтею 12 Закону №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Нормами частин першої-третьої статті 13 Закону №2491-III встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1983 від 26.12.2002, якою затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983).

Згідно з пунктом 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Отже, Закон №2491 встановлює чіткий перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію, однак такий перелік не є вичерпним. Такий дозвіл може скасований як з підстав, передбачених в ст.12 Закону №2491, так і в інших випадках, передбачених законами України.

Зі змісту висновку від 10.05.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 суд встановив, що підставою для скасування дозволу на імміграцію від 09.08.2017 стала та обставина, що з 25.10.2019 позивач набув громадянство України та документований тимчасовим посвідченням громадянина України НОМЕР_4 від 18.11.2019.

Таким чином, після 25.10.2019 позивач втратив статус іноземця, відтак у відповідача виникли підстави для скасування наданого йому дозволу на імміграцію від 09.08.2017.

Отже, відповідач прийняв рішення від 10.05.2022 про скасування дозволу на імміграцію від 15.02.2008 на законних підставах.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що на даний час через війну в Україні ним з незалежних від нього причин не завершено процедуру припинення громадянства російської федерації, що дає право відповідачу скасувати рішення про набуття громадянства ОСОБА_1 , оскільки обставини набуття позивачем громадянства України та виконання ним зобов`язання про припинення громадянства російської федерації не є предметом дослідження в межах даної справи.

Щодо встановлення оскаржуваним рішенням вимоги про виїзд позивача за межі України суд зазначає, що на даний час позивач документований тимчасовим посвідченням громадянина України НОМЕР_4 , а тому перебуває на території України в статусі громадянина.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Решта доводів сторін, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів в повному об`ємі правомірність свого рішення.

Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Щодо судових витрат, то відповідно до ст.139 КАС України такі стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 12.05.2023.

Суддя Р.І. Кузан