Справа № 380/1417/23
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1417/23
У Х В А Л А

з питань закриття провадження в адміністративній справі

10 травня 2023 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Раєнко О.В., розглянувши в судовому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі №380/1417/23

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Сервіс», представникДудяк Р.А.
до проІвано-Франківської міської ради, представник Буджак В.С., Кедик Н.С. за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Комунального підприємства «Муніципальні ринки» Івано-Франківської міської ради, представник- Устінський А.В. визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Сервіс» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача комунального підприємства «Муніципальні ринки» Івано-Франківської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради 31 сесії восьмого демократичного скликання від 02.12.2022 №213-31 «Про припинення договору оренди».

06.04.2023 відповідачем подано клопотання від 03.04.2023 про закриття провадження у справі.

Мотивація вказаного клопотання наступна:

Спір у даній справі стосується оскарження рішення суб`єкта владних повноважень Івано-Франківської міської ради «Про припинення договору оренди», яким вирішено відмовити в продовженні та припинити з 31.12.2022 договір оренди №ДО-3493 від 23.01.2012 укладений з товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий сервіс», в зв`язку з необхідністю використання об`єкта оренди для власних потреб балансоутримувача - комунального підприємства «Муніципальні ринки» Івано-Франківської міської ради.

Івано-Франківська міська рада вважає, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки має місце спір про право (наявність відсутність подальших договірних правовідносин) з огляду на наступне.

Івано-Франківська міська рада має право вступати в господарські (цивільні) правовідносини та має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин.

Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в комунальній власності, і також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в комунальній власності регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (надалі - Закон).

Статтею 19 Закону передбачено, що рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято, зокрема, у випадку якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю.

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про- особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» встановлено, що у разі коли граничний строк для подання заяви про продовження договору оренди припадає на період воєнного стану, цей строк продовжується на строк воєнного стану та три місяці з дати його припинення чи скасування.

Одночасно цим же пунктом встановлено, що договори оренди комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

Комунальне підприємство «Муніципальні ринки», як балансоутримувач будівлі ринку, листом (вх.№3991/01-15/18 від 30.11.2022) повідомило міську раду та орендаря про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а саме у зв`язку з тим, що об`єкт оренди необхідний для власних потреб балансоутримувача з метою виконання статутних завдань підприємства, зокрема організації торгівлі сільськогосподарською продукцією, продовольчими, непродовольчими товарами тощо, оскільки в підприємства відсутні інші приміщення, які можна використати під зазначені цілі.

Позивач 30.11.2022 через електронну торгову систему подав заяву на продовження терміну дії Договору на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення та скасування воєнного стану.

Враховуючи викладене, керуючись Законом, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634, Івано-Франківською міською радою 02.12.2022 прийнято рішення №213-31 про відмову в продовженні Договору та його припинення з 31.12.2022 у зв`язку із закінченням строку Договору та необхідністю подальшого використання об`єкта оренди для потреб балансоутримувача.

Відповідно до пункту 144 Порядку рішення було оприлюднено в електронній торговій системі протягом трьох робочих днів з дати його прийняття.

Відповідно до п. 6.2.1 Договору, припинення чи розірвання цього ж договору оренди може мати місце у випадку закінчення строку, на який цей договір укладено. Про припинення Договору оренди в цьому випадку сторони письмово повідомляють одна одну будь-який час, але не пізніше як у місячний термін із дня закінченням терміну дії цього Договору.

Враховуючи викладене, листом від 09.12.2022 №574/34.2 02/18в та листом від 06.01.2023 № 26/01-15/19в орендаря було повідомлено про припинення договору.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що хоч позивач заявляє в позові, що оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень з процедурних питань порядку його прийняття, однак провідним мотивом цих вимог є бажання отримати результат, який у кінцевому підсумку має призвести до поновлення (зміни, виникнення) права позивача на договірні правовідносини подальшого користування спірними приміщеннями, тобто фактично у даних правовідносинах має місце спір між позивачем і відповідачем стосовно права користування комунальним майном, де міська рада виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як власник майна та суб`єкт господарських відносин.

Статтею 20 ГПК України, встановлені особливості предметної та суб`єктної Юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Отже, предметом спірних правовідносин є рішення Івано-Франківської міської ради про подальші договірні правовідносини на об`єкт нерухомого майна. Оскаржуване рішення призвело до припинення цивільних правовідносин майнового характеру та пов`язане з реалізацією майнових інтересів сторін.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що цей спір має приватноправовий характер і є спором про право. Той факт, що відповідачем є Івано-Франківська міська рада не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, адже відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а виступає виключно як сторона господарського договору.

Порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Додатково відповідач вказує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20.11.2018, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.02.2020 у справі № 712/10439/16-а. під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи (висновок викладений в постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 09.03.2023року у справі № 320/6292/21).

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні клопотання про закриття провадження у справі підтримали, надали суду додаткові пояснення, просили закрити провадження у справі.

Позивач заперечив щодо клопотання про закриття провадження у справі з підстав, що суть даного клопотання зводиться до того, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Сервіс» до Івано-Франківської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Комунального підприємства «Муніципальні ринки» Івано- Франківської міської ради», про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради 31 сесії восьмого демократичного скликання від 02.12.2022 №213-31 «Про припинення договору оренди» мала би розглядатися Господарським судом Івано-Франківської області за правилами господарської юрисдикції.

У позовній заяві ТОВ «Торговий Сервіс» зазначав, що одним із способів судового захисту, передбаченим пунктом 2 частини 1 статті 5 КАС України, є визнання протиправними та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Позивач стверджує, що рішення Івано-Франківської міської ради (31 сесія) восьмого демократичного скликання від 02.12.2022 №213-31 «Про припинення договору оренди» є індивідуальним актом, оскільки прийняте суб`єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій й стосується прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Сервіс».

Спростовуючи доводи клопотання відповідача про закриття провадження у справі, ТОВ «Торговий Сервіс» вважає за необхідне зазначити, що в пунктах 1-2 частини 1 статті 4 КАС України встановлено:

1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

2) публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно із приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В адміністративному позові ТОВ «Торговий Сервіс» стверджує про порушення відповідачем статей 4, 10, 14, 29, 30 Регламенту Івано-Франківської міської ради.

У той же час, стаття 1 Регламенту передбачає: «Регламент встановлює порядок діяльності, основні правила і процедури роботи Івано-Франківської міської ради (далі - Рада), її органів і посадових осіб, у тому числі порядок скликання сесії Ради, підготовки і розгляду нею питань, прийняття рішень Ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії, порядок обрання секретаря Ради, порядок організації роботи постійних та тимчасових контрольних комісій Ради.

Регламент має вищу юридичну силу щодо усіх інших рішень Ради з цих питань.

Якщо законодавством України встановлено іншу процедуру розгляду Радою окремих питань, зазначені питання розглядаються в порядку, передбаченому чинним законодавством».

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 зазначено, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами влади.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Принципи правової процедури вже стали універсальними через рішення Європейського суду з прав людини і поширюються як на процесуальне судочинство, так і на правові процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень під час прийняття відповідних актів стосовно прав, свобод та законних інтересів людини.

Дотримання процедурних норм є юридичною вимогою, згідно з якою держава, яка керується принципом верховенства права (мірило правовладдя), повинна поважати і враховувати права особи, а також визначати процедурні межі здійснення повноважень органами влади.

Тобто, якщо було порушено належну правову процедуру в органі влади - немає сенсу перевіряти змістову частину відповідного рішення (наслідків порушення процедури), оскільки таке є нікчемним.

Таким чином, рішення Івано-Франківської міської ради 31 сесії восьмого демократичного скликання від 02.12.2022 року №213-31 «Про припинення договору оренди» прийняте з суттєвими процедурними порушеннями Регламенту, як основоположного регуляторного документа в розумінні внутрішньої організації роботи Івано-Франківської міської ради.

В постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №826/2406/18 вказано:

« 24. Верховний Суд зазначає, що такий висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації і наказ Міністерства юстиції України не відповідають нормам п. 7 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, оскільки у цьому випадку Комісія мала прийняти рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу, а не відмовляти її у задоволенні.

Вищевказане свідчить про порушення відповідачами процедури розгляду скарги позивача, що зумовило звернення до суду за захистом свого порушеного права».

У постанові Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №826/19764/16 зазначено:

« 27. Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем порушені вимоги пунктів 9 та 11 Порядку №1128, оскільки позивач, який є заінтересованою особою, не був своєчасно та належним чином повідомлений про розгляд скарги. Вказані обставини позбавили позивача права на прийняття участі у її розгляді, надання пояснень (заперечень) та доказів на їх обґрунтування з метою повного та об`єктивного розгляду скарги і прийняття за його наслідками законного і обґрунтованого рішення. Зазначені процедурні порушення розгляду скарги обумовлюють наявність достатніх і необхідних правових підстав для визнання протиправним та скасування оспорюваного Наказу».

Верховний Суд в постанові від 18.10.2022 у справі № 640/7228/20 встановив:

« 78. Таким чином, оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що спрямоване на реалізацію його владних управлінських функцій, застосування якого впливає та зачіпає права чи інтереси ОСОБА_1 при здійсненні останнім діяльності ректора Національної академії прокуратури України, яка пов`язана з проходження публічної служби, а тому Верховний Суд погоджується з доводами позивача, що цей спір не є трудовим, а направлення справи до суду загальної юрисдикції не сприятиме поновленню прав ОСОБА_1 та інших працівників Національної академії прокуратури України, оскільки до компетенції місцевих судів загальної юрисдикції не належить надання оцінки дотримання процедури ухвалення постанови Кабінетом Міністрів України, її правомірність та наявність чи відсутність підстав для її скасування.

79. На обґрунтування незаконності закриття провадження у справі ОСОБА_1 також посилається на те, що на розгляді Верховного Суду перебувало та перебуває багато справ, у яких Кабінет Міністрів України є відповідачем. У жодній справі про визнання протиправними та скасування актів Уряду Верховним Судом не констатувалось, що Кабінет Міністрів України приймає їх не як суб`єкт владних повноважень. При цьому позивач посилається на справи №№826/6046/16, 826/18630/15, зазначаючи, що предмет позову у цих справах аналогічний предмету позову у справі №640/7228/20 - оскарження акту Кабінету Міністрів України у зв`язку з порушенням процедури прийняття, передбаченої Регламентом Кабінету Міністрів України.

80. Проте, доводи позивача щодо неврахування зазначених висновків Верховного Суду є передчасними, оскільки суди попередніх інстанцій у цій справі не надавали оцінку процедурі прийняття актів Кабінету Міністрів України, визначеній Регламентом Кабінету Міністрів України, а лише вирішували питання підсудності цієї справи.

81. Крім того, посилання позивача у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України, викладені у постановах 04 березня 2014 року у справі №21 -8а-14, від 27 квітня 2014 року у справі №21 -108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі №21- 484а14, позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17, від 14 березня 2018 року у справі №802/113/16-а, від 12 грудня 2018 року у справі №815/436/17, від 24 вересня 2019 року у справі №817/3397/15 також є передчасним, оскільки останні стосуються вирішенню справи по суті позовних вимог, тоді як при перегляді оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вирішенню підлягає лише питання предметної юрисдикції цього спору.

82. За такого правового регулювання та наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства».

В постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі №420/2429/20, вказано:

« 83. Стосовно доводів скаржника про те, що спір у цій справі, зокрема, щодо повернення коштів, сплачених на виконання претензії, є приватно-правовим та має розглядатися у порядку господарського судочинства, колегія суддів зазначає наступне.

84. Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

85. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно- правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

86. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься, зокрема у постанові від 21 жовтня 2019 року у справі N 826/3820/18 та від 9 вересня 2021 року у справі N 1570/4005/2012.

87. Крім того, у постанові від 23 грудня 2021 року у справі N 370/2759/18 Верховним Судом сформульовано правовий висновок про те, що спір, який підлягає розгляду адміністративним судом, - це публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, та який виник у зв`язку з виконанням (рішення, дія), неналежним виконанням (рішення, дія) або невиконанням (бездіяльність) такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів, яка, за загальним правилом, встановлюється у суді першої інстанції за заявою однієї із сторін; такий спір є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин; метою вирішення такого спору є захист прав, свобод та інтересів особи або суспільних інтересів у сфері публічно-правових відносин шляхом впливу в межах закону на належного відповідача; такий спір повинен бути реальним (результат вирішення спору безпосередньо впливатиме на ефективний захист особи або суспільного інтересу у конкретних публічно-правових відносин) та існуючим на момент звернення з позовом; законом може бути визначено спеціальний порядок вирішення публічно - правового спору або встановлено обмеження стосовно суб`єкта звернення з відповідним позовом за умови наявності альтернативного суб`єкта з повною адміністративною процесуальною правоздатністю.

88. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені, зокрема, у постанові від 23 травня 2018 року у справі N 914/2006/17, до адміністративної юрисдикції належать спори, які виникли між двома (кількома) суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.

89. Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

90. Згідно статті 1 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські відносини виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

91. Відповідно до частин першої та другої статті 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

92. За правилами пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

93. Отже, до юрисдикції господарських судів не належить розгляд справ про оскарження актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, у сфері організації та здійснення господарської діяльності. Такі спори відповідно до положень статті 19 КАС України належать до юрисдикції адміністративних судів.

94. У справі, що розглядається, предметом оскарження є рішення та дії Держекоінспекції, прийняті та здійсненні на виконання цим органом своїх владних управлінських функцій щодо здійснення контролю у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів; сторонами цього спору є компанія - суб`єкт господарювання та Держекоінспеція як суб`єкт владних повноважень.

95. Отже, за суб`єктним складом, предметом оскарження та суттю спірних правовідносин спір, що виник у цій справі, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів».

З урахуванням наведеного, позивач переконаний, що господарський суд не вправі оцінювати наявність чи відсутність порушень з боку Івано-Франківської міської ради статей 4, 10, 14, 29, 30 Регламенту, так як таку правову оцінку може надавати суд адміністративної юрисдикції.

Представник позивача в судовому засіданні клопотання про закриття провадження у справі заперечив.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного:

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно із ст. 6 КАС України:

1. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

2. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

3. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

4. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із п. 1, п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України, Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

Також судом встановлено наступне:

02.12.2022 рішенням Івано-Франківської міської ради 31 сесії восьмого демократичного скликання №213-31 «Про припинення договору оренди»:

«Керуючись ст. 59, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про оренду державного та комунального майна», Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оренди державного та комунального майна» від 3 червня 2020 року № 483, Постановою Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 року «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», а також враховуючи пропозиції виконавчого комітету міської ради (рішення виконавчого комітету міської ради від 01.12.2022р. № ), Івано- Франківська міська рада

вирішила:

1. Відмовити в продовженні та припинити з 31.12.2022 року договір оренди №ДО-3493 від 23.01.2012р. нежитлових приміщень площею 14 167,72 кв.м, розташованих в цоколі та на першому поверсі будівлі критого ринку за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 5 укладений з товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий сервіс», в зв`язку з необхідністю використання об`єкта оренди для власних потреб балансоутримувача - комунального підприємства «Муніципальні ринки» Івано-Франківської міської ради (, юридична адреса 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 7).

Підстава: абзац 3 частини 1 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», частина 5 Постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 року «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», лист комунального підприємства «Муніципальні ринки» вх.№3991/01-15/18 від 30.11.2022р.

2. Уповноважити міського голову Р. Марцінківа та /або заступника міського голови - директора Департаменту комунальних ресурсів та сільського господарства Івано-Франківської міської ради М. Вітенка вчиняти всі необхідні дії, пов`язані з припиненням договору оренди зазначеного в п. І цього рішення, зокрема, але не виключно, підписувати листи, заяву про державну реєстрацію припинення права оренди, акт приймання-передачі від орендаря до орендодавця об`єкта оренди тощо.

3. Контроль за виконанням цього рішення покласти на заступника міського голови - директора Департаменту комунальних ресурсів та сільського господарства Миколу Вітенка та постійну депутатську комісію з питань містобудування, земельних відносин оренди та приватизації комунального майна (Р. Терешко)».

Суд зазначає, що позивач ТОВ «Торговий Сервіс» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради 31 сесії восьмого демократичного скликання від 02.12.2022 №213-31 «Про припинення договору оренди».

Позовні вимоги обґрунтовані лише тим, що відповідачем порушено процедуру прийняття спірного рішення, а саме порушення статей 4, 10, 14, 29, 30 Регламенту Івано-Франківської міської ради. Вказане сторонами по справі та третьою особою не заперечується.

Згідно із ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Відповідно суд буде розглядати даний спір лише в межах підстав та предмету спору.

Надаючи оцінку аргументам відповідача суд зазначає про те, що між позивачем та відповідачем по суті на час прийняття спірного рішення існували публічно-правові відносини. В тексті спірного рішення відсутні будь які посилання на умови договору, що на думку суду, також підтверджує, що спірне рішення прийняте відповідачем в межах публічно-правових відносин.

Судом не враховуються аргументи відповідача, що даний спір підлягає розгляду в порядку ГПК України з посилання на ст. 20 цього ж Кодексу, оскільки спір у даній справі стосується саме і лише процедури прийняття спірного рішення, а не його цивільно-правових наслідків.

В даному випадку спір підлягає розгляду адміністративним судом, оскільки відповідач здійснює публічно-владні управлінські функції, такий виник у зв`язку із недотриманням відповідачем процедури прийняття спірного рішення, такий спір є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин; метою вирішення такого спору є захист прав, свобод та інтересів особи або суспільних інтересів у сфері публічно-правових відносин, такий спір є реальним.

Судом також враховуються аргументи позивача про те, що Господарський процес не надає повноважень оцінювати наявність чи відсутність саме процедурних порушень з боку Івано-Франківської міської ради статей 4, 10, 14, 29, 30 відповідного Регламенту.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Суд дотримується тієї думки, що це питання має розглядатися з урахуванням принципу юридичної визначеності, а не просто як втручання з боку виконавчої влади.

Як свідчить практика звернень громадян зі скаргами до Європейського суду, поняття «справедливий суд» може тлумачитись досить неоднозначно. Як правило особи, які не досягли у судовому провадженні бажаного результату, не завжди можуть уточнити, у чому конкретно полягала неповага з боку національних судів до їх права на справедливий суд. У багатьох випадках скарга на несправедливий судовий розгляд полягає у запереченні результату судового розгляду справи та тверджень щодо помилок стосовно фактів та права.

У зв`язку з цим слід нагадати позицію Суду, який зазначив, що згідно зі ст. 19 Конвенції, його функції полягають у забезпеченні Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї. Зокрема, питання помилок щодо фактів та права, які начебто були припущені національним судом, не належить до компетенції Суду доти, доки такі помилки не порушують прав та свобод, що захищаються Конвенцією (див. Garcia Ruiz v. Spain). Більше того, тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Судом також не враховуються посилання відповідача на Постанову ВС від 27.04.2023 у справі № 640/3348/22, оскільки спір який розглядав ВС, має приватноправовий характер зі врахуванням суб`єктного складу сторін та має вирішуватися за правилами цивільного судочинства, з наступних висновків ВС:

«До того ж, колегія суддів зазначає, що відповідач приймаючи оскаржуваний наказ про задоволення скарги та скасування реєстраційних дій, не мав публічно-правових відносин з позивачем, позаяк останній ухвалено відповідачем за скаргою іншої особи, а не позивача, а тому спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин».

Щодо даної справи суд зазначає про те, що предметом перевірки судом є процедура прийняття відповідачем спірного рішення в межах публічно-правових відносини між позивачем та відповідачем і такий спір є реальним.

За таких обставин клопотання відповідача про закриття провадження у справі не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 238, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника відповідача Івано-Франківської міської ради від 06.04.2023 року про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, окремо не оскаржується, заперечення щодо неї може бути викладено в апеляційній скарзі на рішення у цій справі.

Ухвала складена в повному обсязі 15.05.2023 року.

Суддя Гавдик З.В.