Справа № 300/842/23
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" травня 2023 р. справа № 300/842/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії внутрішніх справ про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), 06.03.2023 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Національної академії внутрішніх справ (далі - відповідач, НАВС), у якому просить:
- визнати протиправними дії Національної академії внутрішніх справ, щодо відмови поновити ОСОБА_1 виплату середнього заробітку та виплату заборгованості із 19.07.2022;
- зобовязати відповідача негайно поновити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку та виплатити заборгованість середнього заробітку із 19.07.2022.
В обґрунтування позову зазначив, що наказом НАВС від 31.08.2018 № 144 о/с його було призначено на посаду старшого наукового співробітника наукової лабораторії з проблем досудового розслідування уклавши з ним контракт терміном із 01.09.2018 до 31.08.2019. На підставі наказу НАВС від 04.12.2018, позивача переведено на посаду фахівця 1 категорії Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС. Позивач наголошує, що протягом усього періоду роботи (до призову за мобілізацією 28.02.2022) за посадою фахівця 1 категорії Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) Національної академії внутрішніх справ, на підставі затверджених функціональних обов`язків, ним професійно здійснювалася наукова, науково-технічна або науково-організаційна діяльність на факультеті. Із квітня 2022 року позивач перебуває на військовій службі по мобілізації і виконує завдання за призначенням в районі ведення бойових дій на території Запорізької та Дніпропетровської областей у складі 102 ОБр Сил ТрО (рота контрдиверсійної боротьби). Після набрання чинності Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відповідач із 19.07.2022 припинив виплату середньомісячного заробітку ОСОБА_1 24.01.2023 позивач звернувся до Національної академії внутрішніх справ із заявою про поновлення виплати середнього заробітку, однак листом від 21.03.2023 за № 46/05/Г-438 відповідач повідомив про відмову у даній виплаті. Відтак позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Ухвалою від 13.03.2023 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 57-58).
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву від 27.03.2023 із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, який надійшов на адресу суду 03.04.2023. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що відповідно до наказу Національної академії внутрішніх справ від 04.12.2018 №226 о/с ОСОБА_1 переведено, на підставі його заяви від 27.11.2018, з наукової посади старшого наукового співробітника наукової лабораторії з проблем досудового розслідування навчально-наукового інституту №l на посаду фахівця 1-ї категорії Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) Національної академії внутрішніх справ. Наказом НАВС від 24.03.2022 № 75 о/с у зв`язку з повномасштабною збройною агресією російської федерації, оголошенням воєнного стану та мобілізації позивача було увільнено від роботи відповідно до ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на період проходження військової служби. 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-1X, яким внесено зміни, зокрема, до частини третьої ст. 119 КЗпП, згідно з якими в роботодавців немає обов`язку зберігати середній заробіток за працівниками, яких призвали на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. Водночас, згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту» виплату середнього заробітку у передбачених законодавством випадках збережено для педагогічних та науково-педагогічних працівників. 3 огляду на зазначені зміни у законодавстві та з урахуванням того, що посада фахівця I категорії являється адміністративною посадою в академії та не відноситься до педагогічних та науково-педагогічних посад, наказом НАВС від 25.07.2022 №173 о/с було призупинено виплату середнього заробітку ОСОБА_1 . Представник відповідача звертає увагу, що прийняття на роботу науково-педагогічних та наукових працівників в НАВС здійснюється на основі конкурсного відбору на кожний навчальний та календарний рік відповідно, який позивач на зазначеній посаді не проходив. Просив відмовити у задоволенні позовної заяви (а.с.69-77).
На адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 29.03.2023, у якій навів спростування доводів відповідача. Так, зазначив, що фактично безперервно на законних підставах, згідно із затверджених функціональних обов`язків - продовжував виконувати на факультеті наукову-педагогічну, в якості викладача-методиста Юридичної клініки «ФЕМІДА» та фахівця з організації наукової діяльності на факультеті. Зазначає, що протягом 2019 року був призначений на 0,25 ставки доцентом кафедри кримінально-правових дисциплін Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС, і був залучений як до викладацької діяльності, так і безпосередньо до процесу створення та налагодження діяльності навчальних полігонів факультету. Окрім цього, залучався в якості співорганізаторів різного роду науково-практичних заходів, які проводилися на факультетів і приймав безпосередню участь, про що засвідчують результати наукової діяльності за період з 2017 року до моменту призову по мобілізації у лютому 2022 року. Звертає увагу, що підстава відмови від поновлення виплати середнього заробітку є очевидно протиправною, так як саме Законом України «Про вищу освіту» статтею 53 визначено зміст поняття «науково-педагогічні працівники» - до яких законом віднесено осіб, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність, а не власне включені до переліку посад ПКМУ 963. Просив позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 64-67).
Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив від 05.04.2023 із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин у відповіді на відзив, який надійшов на адресу суду 10.04.2023. Представник відповідача зазначає, що твердження щодо призначення позивача на 0,25 ставки доцентом кафедри кримінально-правових дисциплін Прикарпатського факультету являється безпідставним, так, як предметом оскарження являється виплата середнього заробітку та виплату заборгованості із 19.07.2022, які позивач втратив після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-1X, яким було внесено зміни, зокрема, до частини третьої ст. 119 КЗпП. НАВС не заперечує вказаної обставини, однак вважає, що факт роботи позивача за сумісництвом на 0,25 ставки доцентом кафедри кримінально-правових дисциплін в 2019 році не являється обставиною, що підлягає доказуванню, так як не стосується предмету спору. Звертає увагу, що позивача мобілізовано з посади, яка не відноситься до педагогічних, науково-педагогічних чи наукових працівників. Представник відповідача наголошує, що відповідно до затверджених функціональних обов`язків позивача, на які він посилається у своїх позовних вимогах, виконання як мінімум двох складових роботи науково-педагогічного працівника, навчальна та методичні робота, не віднесені до його обов`язків. Таким чином, посада позивача - фахівець І категорії Прикарпатського факультету НАВС - відповідно до законодавства не відноситься до педагогічних та науково-педагогічних працівників та не може бути визнана такою. Просив відмовити у задоволенні позовної заяви (а.с.126-130).
На адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення від 11.04.2023, в яких навів аналогічні обставини, що в позовній заяві та просив задовольнити їх в повному обсязі (а.с.135-137).
Суд дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.
Згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ року, наказом НАВС від 06.11.2015 ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил - за пунктом 64 «Г» (а.с.16).
07.11.2015 року на підставі наказу НАВС від 200 о/с від 11.11.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду старшого наукового співробітника наукової лабораторії з проблем досудового розслідування з укладанням контракту з 07.11.2015 по 31.08.2016. Дію зазначеного контракту двічі було продовжено кінцевим терміном до 31.08.2018 (а.с. 16а).
Наказом НАВС від 31.08.2018 №144 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду старшого наукового співробітника наукової лабораторії з проблем досудового розслідування уклавши контракт терміном із 01.09.2018 до 31.08.2019. На підставі наказу НАВС від 04 12.2018 ОСОБА_1 переведено на посаду фахівця 1 - категорій Прикарпатського факультету (а.с. 17).
Відповідно до довідок від 27.02.2023 № 1472П/3/32 та від 19.12.2022 №1472/4/4006 з 28 лютого 2022 по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та на даний час виконує завдання за призначенням в районі ведення бойових дій на території Дніпропетровської та Запорізької областей (а.с. 13-14). Увільнено від виконання трудових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням місця роботи та середньої заробітної плати на строки, встановлені статтею 119 Кодексу законів про працю України.
Після набрання чинності Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» із 19.07.2022 ОСОБА_1 припинено виплату середнього заробітку.
ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 24.01.2023 у якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток як особі, яка проходить військову службу за призовом під час мобілізації з моменту призову на військову службу (а.с. 18-21).
Листом від 21.02.2023 за №46/05/Г-438 відповідач повідомив позивача про те, що з 19.07.2022 ОСОБА_1 припинено нарахування та виплату середньої заробітної плати у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ та внесенням змін до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, та повідомив, що посада позивача відсутня в переліку ст. 57 Закону «Про освіту», відповідно до якої за педагогічними та науковими працівниками на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період зберігається попередній середній заробіток.
Оскільки, як вважає позивач, йому протиправно припинено нарахування і виплату середньої заробітної з 19.07.2022, він звернувся із цим позовом до суду.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 № 2232-XII (надалі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Глава VII Закону № 2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 17 липня 2020 дату наказу про увільнення від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № № 2352-ІХ внесені зміни у частину третю статті 119 КЗпП: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.
Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.
Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток.
Водночас, згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту» виплату середнього заробітку у передбачених законодавством випадках збережено для педагогічних та науково-педагогічних працівників.
На реалізацію вищевказаних положень законодавства, відповідачем з 19.07.2022 припинено нарахування та виплату позивача середньої заробітної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України "Про освіту", "Про наукову і науково-технічну діяльність", цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.
У свою чергу, Закон України від 05.09.2017 № 2145-VIII «Про освіту» регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону «Про освіту» викладацька діяльність - діяльність, яка спрямована на формування знань, інших компетентностей, світогляду, розвиток інтелектуальних і творчих здібностей, емоційно-вольових та/або фізичних якостей здобувачів освіти (лекція, семінар, тренінг, курси, майстер-клас, вебінар тощо), та яка провадиться педагогічним (науково-педагогічним) працівником, самозайнятою особою (крім осіб, яким така форма викладацької діяльності заборонена законом) або іншою фізичною особою на основі відповідного трудового або цивільно-правового договору.
Педагогічна діяльність - інтелектуальна, творча діяльність педагогічного (науково-педагогічного) працівника або самозайнятої особи у формальній та/або неформальній освіті, спрямована на навчання, виховання та розвиток особистості, її загальнокультурних, громадянських та/або професійних компетентностей (п. 21 ч. 1 ст. 1 Закону «Про освіту»).
Разом з тим, ОСОБА_1 займає посаду фахівця І категорії Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) Національної академії внутрішніх справ, де відповідно до своїх посадових обов`язків проводив профорієнтаційну та правопросвітницьку роботу серед учнів загальноосвітніх шкіл, коледжів та ліцеїв регіону; виконував доручення декана факультету з частині підготовки контролів та звітності пов`язаної із науковою та навчально-методичною діяльністю на факультеті; приймав участь в організації та проведенні культурно-масової роботи та дозвілля на факультеті; в якості викладача-куратора юридичної клініки факультету «Феміда» приймав участь у наданні консультацій та роз`яснень особам, які звернулися за правовою допомогою і уклали угоду про співпрацю з юридичною клінікою; в якості викладача-куратора юридичної клініки факультету «Феміда» здійснював підготовку проекту заяв, звернень, клопотань та скарг з питань захисту прав, свобод та законних інтересів осіб; в якості викладача-куратора юридичної клініки факультету «Феміда» проводив лекційні заняття із членами юридичної клініки з питань надання безоплатних консультацій за зверненнями громадян; здійснював підготовку наукових статей, наукових публікацій, інших матеріалів у наукових вісниках, журналах, засобах масової інформації тощо; здійснював керівництво науковою та науково-організаційною діяльністю перемінного складу факультету.
Відповідно до ч. 1 ст. 52. Закону України «Про вищу освіту» учасниками освітнього процесу у закладах вищої освіти є: 1) наукові, науково-педагогічні та педагогічні працівники;
2) здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти; 3) фахівці-практики, які залучаються до освітнього процесу на освітньо-професійних програмах; 4) інші працівники закладів вищої освіти.
Відповідно до ч. 1 ст.53 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність.
Згідно ч.2 та ч.3 ст.53 Закону України «Про вищу освіту» педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну та організаційну діяльність; наукові працівники - це особи, які за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору (контракту) професійно здійснюють наукову, науково-технічну або науково-організаційну діяльність та мають відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на посаді фахівця І категорії Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) Національної академії внутрішніх справ, де відповідно до своїх посадових обов`язків проводив профорієнтаційну та правопросвітницьку роботу серед учнів загальноосвітніх шкіл, коледжів та ліцеїв регіону; виконував доручення декана факультету з частині підготовки контролів та звітності пов`язаної із науковою та навчально-методичною діяльністю на факультеті; приймав участь в організації та проведенні культурно-масової роботи та дозвілля на факультеті; в якості викладача-куратора юридичної клініки факультету «Феміда» приймав участь у наданні консультацій та роз`яснень особам, які звернулися за правовою допомогою і уклали угоду про співпрацю з юридичною клінікою; в якості викладача-куратора юридичної клініки факультету «Феміда» здійснював підготовку проекту заяв, звернень, клопотань та скарг з питань захисту прав, свобод та законних інтересів осіб; в якості викладача-куратора юридичної клініки факультету «Феміда» проводив лекційні заняття із членами юридичної клініки з питань надання безоплатних консультацій за зверненнями громадян; здійснював підготовку наукових статей, наукових публікацій, інших матеріалів у наукових вісниках, журналах, засобах масової інформації тощо; здійснював керівництво науковою та науково-організаційною діяльністю перемінного складу факультету. Таким чином, ОСОБА_1 на підставі затверджених функціональних обов`язків професійно здійснював наукову, науково-технічну або науково-організаційну діяльність на факультеті.
Суд звертає увагу, що поряд із покладеними обов`язками з науково-організаційної діяльності ОСОБА_1 офіційно виконував обов`язки викладача-методиста юридичної клініки факультету «ФЕМІДА» в якості викладача-куратора юридичної клініки Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС, надавав безоплатну правову допомогу за звернення учасників АТО та інвалідів-війни; в якості викладача-куратора юридичної клініки Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС, надавав безоплатну правову допомогу за звернення інваліда-війни; в якості викладача-куратора юридичної клініки Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС, надавав безоплатну правову допомогу за звернення учасників АТО підготовки заяви про визнання юридичного факту - отримання поранення учасником АТО під час захисту Батьківщини; в якості викладача-куратора юридичної клініки Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС, надавав безоплатну правову допомогу за звернення учасників АТО щодо підготовки заяв, звернень та скарг про призначення та виплати пенсійного забезпечення як інваліду-війни у відповідності до ЗУ від 09.04.1992 р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; в якості викладача-куратора юридичної клініки Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС, надавав безоплатні консультації за звернення пенсіонерів ОВС. Даний факт не спростовується та не заперечується представником відповідача.
Також додатковим підтвердження того факту, що виконуючи обов`язки фахівця 1 категорії на ОСОБА_1 покладалися обов`язки науково-педагогічного працівника, виступають результати наукової діяльності, зокрема:
1. Судова експертиза: навчально-методичний посібник / М.Я. Гуцуляк, І.М. Канюка, І.М. Королишин - Івано-Франківськ: Голіней О.М., 2018. - 68 с.
2. Розслідування порушень правил безпеки дорожнього руху що спричинили смерть особи / метод. рек. // М.Я. Гуцуляк, С.1. Ковальов, А.С. Габуда. - Івано-Франківськ : ОСОБА_2 , 2018. - 50 с.
3. ОСОБА_1 «Поняття, зміст та особливості застосування інституту судимості у правозастосовній практиці»/М.Я. Гуцуляк//Актуальні проблеми вдосконалення чинного законодавства України : збірник наукових статей. - 2018. - Випуск 46. - С. 180-187 - фахова стаття.
4. ОСОБА_1 «Параметризація поняття корупції в нормативно-правовій площині: дефініції, ознака та проблеми регламентації» // Науково-інформаційний вісник Івано-Франківського університету права імені Короля Галицького:Журнал. Серія Право. - фахова стаття.
5. ОСОБА_1 . Про судову практику та нормативні передумови пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяк інших осіб//Підготовка поліцейських в умовах реформування системи МВС України: зб. наук. пр./MBC України, Харків. Нац. ун-т внутр. справ, каф. спец. фіз. підготовки ф-ту № 2. - Харків: ХНУВС, 2018. - с.12-15 фахова стаття.
6. ОСОБА_1 . Особливі методи розслідування відповідно до кримінального процесуального законодавства ФРН. / М. Я. Гуцуляк, В. М. Юрчишин // Актуальні проблеми вітчизняної юриспруденції: Наук. збірник. Спецвипуск. Ч. 1. Дніпро, 2019.- С. 124-127- фахова стаття.
7. ОСОБА_1 . Кримінальні проступки у нормах Особливої частини КК України: Поняття, зміст принципів та критеріїв розмежування від злочинів. // Науковий вісник публічного та приватного права: Збірник наукових праць. Випуск 3. - К.: Науково-дослідній інститут публічного права, 2019. - с.367-274. - фахова стаття.
8. ОСОБА_1 . Ретроспективний аналіз визначення поняття потворності злочинів як виду множинності. / ОСОБА_1 , А.А. Лакіза // Підприємництво, господарство і право: загальноукраїнський науково-практичний господарсько- правовий журнал, 2020. № 4.- с.288-291 - фахова стаття.
Таким чином, з твердженням представника відповідача щодо того, що посада позивача не відноситься до педагогічних та науково-педагогічних посад, згідно із наказом НАВС від 25.07.2022 № 173 о/с, суд не погоджується.
Згідно з ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту», держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам:
належні умови праці та медичне обслуговування;
оплату підвищення кваліфікації;
правовий, соціальний, професійний захист;
диференціацію посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до кваліфікаційних категорій, встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за педагогічні звання, надбавок за почесні звання, доплат за наукові ступені та вчені звання;
виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків;
виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки;
надання пільгових довгострокових кредитів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла або надання службового житла у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України;
пенсію за вислугу років;
інші гарантії, визначені законом України.
Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
Таким чином, вимоги вищенаведених правових норм (ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту») містять розбіжність відносно наявності підстав для нарахування та виплати середнього заробітку особами, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
При цьому, ОСОБА_1 , фахівця І категорії Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) Національної академії внутрішніх справ, увільнено від виконання трудових обов`язків саме у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У вказаних рішеннях зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
За таких обставин, суд, виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, вважає, що необхідно надати перевагу саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.
Таке застосування вказаних вище норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 виконував на посаді фахівця І категорії Прикарпатського факультету (м. Івано-Франківськ) НАВС наукову та науково-організаційну діяльність на факультеті та на момент припинення виплати йому середньої заробітної плати і до тепер обіймає дану посаду, то з вищезазначеного випливає, що позивач мав право, як педагогічний та науково-педагогічний працівник в разі проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на отримання середньої заробітної плати з огляду на положення ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту».
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середньої заробітної плати з 19.07.2022 та стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати з 19.07.2022.
Що стосується заяви позивача про звернення рішення до негайного виконання, суд зазначає, що згідно п. 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Однак, позовна заява не містить вимог, які б підлягали до негайного виконання.
Таким чином заява є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За приписами ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, відтак судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Визнати протиправними дії Національної академії внутрішніх справ щодо відмови поновити ОСОБА_1 виплату середнього заробітку та виплату заборгованості із 19.07.2022.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.