Справа № 200/4650/22
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року Справа№200/4650/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше вже виплачених сум;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2021 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2021 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату із урахуванням раніше вже виплачених сум.

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що під час проходження ним військової служби з 30.01.2017 року по 10.08.2021 року нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювались відповідачем не у повному обсязі.

Зокрема, позивач зазначає, що за період з 30.01.2020 року по 10.08.2021 року включно відповідачем було здійснено нарахування і виплату посадового окладу, окладу за військовим званням, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, одноразових виплат, які розраховані виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлено законом на 01 січня календарного року (на 01.01.2020 року та 01.01.2021 року).

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, а також щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2021 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що з 24.02.2018 року (після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103, якою, зокрема, внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 шляхом його викладення у новій редакції) було змінено розрахункову величину, виходячи з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців та, замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлено законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), було передбачено використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Водночас, як зазначається відповідачем зміст приміток до додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 не був приведений у відповідність до пункту 4 цієї постанови, однак саме цими додатками передбачалася розрахункова величина, яка дорівнює розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року).

При цьому, як стверджує відповідач, із посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 року № 870, будь-які примітки до нормативно-правових актів носять суто інформаційний характер та не можуть містити норм права або визначати розрахункову величину, яку слід використовувати при обчисленні окладів.

З 29.01.2020 року (після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18) дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 була відновлена у первинній редакції.

На переконання відповідача, після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18 пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 суперечить пункту 3 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774-VIII (норми якого не втратили чинність та, на відміну від положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704, мають вищу юридичну силу), через що положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 не можуть бути застосовані при обчисленні грошового забезпечення діючих військовослужбовців або під час визначення грошового забезпечення особам, які були звільнені з військової служби.

Відповідач зауважує, що застосування розрахункової величини для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлено законом на 1 січня календарного року, є безпідставним, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 не містила норми права у такій редакції (у даній справі - станом на 01.01.2020 року).

Посилаючись на висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 200/3774/20-а та від 04.11.2021 року у справі № 460/7603/20, відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на те, що саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який визначений законом на 1 січня 2018 року, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704, є розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу.

З огляду на таке, відповідач вважає, що після скасування у судовому порядку змін, які були внесені до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704, зміна розміру посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання відповідної до позивача категорії військовослужбовців не відбулася.

Викладені обставини, на переконання відповідача, свідчать про відсутність підстав для застосування як розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом, зокрема, на 1 січня 2020 року, відносно позивача.

Серед іншого, відповідач у відзиві на позов також зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення до адміністративного суду з даним позовом, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки позивача було звільнено з військової служби та виключено з усіх видів забезпечення ще 10.08.2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28.10.2022 року подану ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 позовну заяву про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/4650/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 22.12.2022 року на підставі клопотання відповідача провадження у даній справі було зупинено до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Зупиняючи провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 236 КАС України, суд виходив із того, що Військова частина НОМЕР_1 входить до складу Збройних Сил України та є військовим формуванням, яке на час воєнного стану (що був введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року "Про ведення воєнного стану в Україні", неодноразово продовжувався та триває станом на час розгляду клопотання) переведене на воєнний стан і, відповідно до закону, бере участь у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.

Ухвалою суду від 05.05.2023 року на підставі клопотання позивача провадження у цій справі було поновлено (з урахуванням висновків, які наведені Верховним Судом у постанові від 27.02.2023 року у справі № 380/7845/21).

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується відповідною копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована місце проживання: АДРЕСА_1 ; місце фактичного перебування: АДРЕСА_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Військовою частиною НОМЕР_5 29.04.2015 року, позивач має право на пільги, що встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

З 30.01.2017 року по 10.08.2021 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується наданою до справи копією військового квитка серії НОМЕР_6 від 06.10.2005 року та не заперечується відповідачем у відзиві на позов.

Як вказується позивачем у позовній заяві, у період проходження ним військової служби нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювались відповідачем у заниженому розмірі, зокрема, під час нарахування грошового забезпечення позивача відповідач виходив із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлено законом на 01 січня календарного року, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704.

Вказані обставини щодо застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року, при нарахуванні грошового забезпечення позивача за період проходження позивачем військової служби (у тому числі при нарахуванні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) не оспорюються відповідачем у наданому до суду відзиві на позов.

Позивач вважає ці дії відповідача протиправними, оскільки, на переконання позивача, відповідачем при обчисленні та виплаті грошового забезпечення за період військової служби з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року мав бути врахований розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений за Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, а за період військової служби з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року (у тому числі стосовно грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2021 роки) - установлений за Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються пільги, гарантії та компенсації, передбачені законом.

Положеннями частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно зі статтями 18, 19 Закону України від 05.10.2000 року № 2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" (далі - Закон № 2017-III) установлено, що індексацію доходів населення віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього ж Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.

Частина 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначає, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частина 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704 (далі - Постанова КМУ № 704), якою встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Додатки 1 і 14 до Постанови КМУ № 704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. Зокрема, у даних примітках наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, у залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків.

Суд зауважує, що дані примітки до додатків 1 та 14 до Постанови КМУ № 704 не містять жодних норм права.

Так, відповідно до примітки 1 додатку 1 до Постанови КМУ № 704 посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 року № 103 (далі - Постанова КМУ № 103) внесено зміни до Постанови КМУ № 704, внаслідок яких пункт 4 вказаної Постанови КМУ № 704 був викладений у новій редакції.

Зокрема, положеннями пункту 4 Постанови КМУ № 704, з урахуванням внесених змін, було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Проте, зміст приміток до додатків 1 та 14 до Постанови КМУ № 704 не був приведений у відповідність із пунктом 4 цієї ж постанови.

Отже, з 24.02.2018 року (дата набрання чинності Постановою КМУ № 103), відповідно до пункту 4 Постанови КМУ № 704, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, став розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним і скасовано пункт 6 Постанови КМУ № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови КМУ № 704.

Із набранням законної сили рішенням суду у справі № 826/6453/18 було відновлено дію пункту 4 Постанови КМУ № 704 в редакції до внесених Постановою КМУ № 103 змін.

Таким чином, з 30.01.2020 року (тобто з наступного дня після набрання законної сили рішенням суду у справі № 826/6453/18) виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, який встановлений законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Водночас, порядок дій, який повинен вчинити відповідач у зв`язку з втратою чинності пунктом 6 Постанови КМУ № 103, фактично не змінився.

При цьому суд зауважує, що після втрати чинності пунктом 6 Постанови КМУ № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови КМУ № 704, автоматично були усунені усі розбіжності між примітками у додатках 1 і 14 до Постанови КМУ № 704 (незважаючи на те, що вони не містять жодних норм права) та редакцією пункту 4 Постанови КМУ № 704.

Відповідно до правової позиції, яка зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.06.2022 року у справі № 520/2098/19, суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у разі, коли вони є чинними.

Аналогічні за містом правові позиції були наведені у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 року у справі № 160/1088/19, тощо.

Враховуючи наведене, викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача щодо невідповідності змісту приміток у додатках 1 і 14 до Постанови КМУ № 704 змісту пункту 4 Постанови КМУ № 704 (в редакції Постанови КМУ № 103) та щодо відсутності у Постанові КМУ № 704 станом, зокрема, на 01.01.2020 року норм про застосування як розрахункової величини для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, судом до уваги не приймаються.

Слід зазначити, що згідно з Постановою КМУ № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, тоді як розмір мінімальної заробітної плати (її частини) не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований у Постанові КМУ № 704 з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Вказане вище стосується і обмежень щодо застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих, у тому числі, відповідно до Постанови КМУ № 704, які установлені пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774-VIII.

Правову позицію аналогічного змісту було наведено Верховним Судом у постанові від 27.03.2023 року у справі № 280/11480/21.

З огляду на викладене, судом відхиляються доводи відповідача стосовно того, що після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18 пункт 4 Постанови КМУ № 704 став суперечити пункту 3 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774-VIII, внаслідок чого положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Також, з аналогічних підстав, судом відхиляються посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 200/3774/20-а та від 04.11.2021 року у справі № 460/7603/20, оскільки предметом розгляду у цих справах були позовні вимоги, пов`язані із застосуванням саме розміру мінімальної заробітної плати в якості розрахункової величини для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, тоді як у цій справі предметом розгляду є позовні вимоги, пов`язані із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 1 січня відповідного календарного року (а не розміру мінімальної заробітної плати).

Отже, як вже було вказано, відповідно до пункту 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, яка діяла до внесення змін Постановою КМУ № 103, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Спірними періодами у справі, що розглядається, є період з 30.01.2020 року (тобто після набрання законної сили рішенням суду у справі № 826/6453/18) по 31.12.2020 року, а також з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року (тобто по дату звільнення позивача з військової служби).

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року № 294-IX визначено, що станом на 01.01.2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 2102,00 грн.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 року № 1082-IX передбачено, що станом на 01.01.2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 2270,00 грн.

Водночас, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 року № 2246-VIII визначено, що станом на 01.01.2018 року (дата, виходячи з якої відповідачем було здійснено обчислення та виплату грошового забезпечення позивачу за спірні періоди) прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 1762,00 грн., що менше за прожитковий мінімум на одну працездатну особу в 2020-2021 роках.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що у період з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року грошове забезпечення позивача повинно обчислюватися з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 року за Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", а з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року - з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021 року за Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік".

Відповідно до положень статей 77-2, 83 Кодексу законів про працю України, статей 16-2, 24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 року № 504/96-ВР при звільненні особи (працівника) їй виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Як установлено судом, позивача звільнено з військової служби і виключено з усіх видів забезпечення 10.08.2021 року, отже, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2021 роки, має бути також виплачена з урахуванням прожиткового мінімуму, визначеного для працездатних осіб станом на 01.01.2021 року за Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік".

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо строків звернення до суду з цим позовом суд зазначає про таке.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд вказав, що висновки щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з таким позовом є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із позовом, відповідно до положень частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 19.07.2022 року), не обмежене будь-яким строком.

Так, Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21 зауважив, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022 року) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд вказав на рівнозначність цих понять.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, у незалежності від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Серед іншого, Верховний Суд у вказаній постанові у справі № 460/17052/21 вказав, що як на момент звільнення позивача з військової служби (31.07.2020 року) та виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (02.09.2020 року), так і на момент отримання відповіді відповідача від 02.08.2021 року № 436, яка була надана на заяву про надання довідки про розмір грошового забезпечення, частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Втім, судом апеляційної інстанції помилково застосовано редакцію частини 2 статті 233 КЗпП України, яка була чинною на момент постановлення оскаржуваного судового рішення.

Крім того, Верховний Суд наголосив, що відповідно пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 року № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" дію карантину через COVID-19 було продовжено до 30.06.2023 року.

Застосувавши вказані висновки Верховного Суду, приймаючи до уваги те, що станом на момент звільнення позивача з військової служби (тобто 10.08.2021 року) частина 2 статті 233 КЗпП України діяла у редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, строк звернення до адміністративного суду з цим позовом позивачем не пропущений.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати ним понесено не було, отже, відшкодуванню вони не підлягають.

Керуючись положеннями Конституції України, Кодексом законів про працю України, Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", "Про Державний бюджет України на 2020 рік", "Про Державний бюджет України на 2021 рік", "Про відпустки", постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована місце проживання: АДРЕСА_1 ; місце фактичного перебування: АДРЕСА_2 ) з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше вже виплачених сум.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2021 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована місце проживання: АДРЕСА_1 ; місце фактичного перебування: АДРЕСА_2 ) з 01.01.2021 року по 10.08.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2021 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату із урахуванням раніше вже виплачених сум.

Повне судове рішення складене 10 травня 2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Приймаючи до уваги прийняття даного рішення у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч