Справа № 280/406/23
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

16 травня 2023 року Справа № 280/406/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області,

про визнання бездіяльності протиправно та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі-відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач 2) , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не з наступного дня за днем досягнення пенсійного віку, а саме з 15.10.2021, щодо не застосування показника середньої заробітної плати по Україні за 2019-2021 роки та не виключення заробітної плати позивача за період з 01.07.2000 по 30.06.2006 при її обчисленні.

- Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2019, 2020, 2021 та із виключенням із обрахунку коефіцієнту заробітної плати періоду з 01.07.2000 по 30.06.2006 з наступного дня за днем досягнення ним пенсійного віку, а саме з 15.10.2021 з врахуванням раніше проведених виплат.

Позивач у позові зазначив, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV. З липня 2006 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII). Перебуваючи на пенсії за вислугу років позивач з січня 2022 року кілька разів звертався до відповідача 1 з заявами про призначення пенсії за віком (Закон № 1058-ІV ) та припиненням пенсії за вислугу (Закон №2262-XII). Лише на підставі заяви від 02.10.2022 позивачу призначено пенсію за віком, однак із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2014-2016 роки, із врахуванням заробітної плати за період з 01.07.2000 по 30.06.2006, яка як вважає не мала бути врахована, а також не з наступного дня за днем досягнення ним пенсійного віку. На цій підставі звернувся до суду. Просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 23.01.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 12.30.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідачем 16.02.2023 подано до суду відзив на адміністративний позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Посилається на те, що на підставі особистої заяви позивача його відповідачем 2 переведено з пенсії за вислугу років та пенсію за віком відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058). Так, розмір пенсії розрахований вірно у відповідності до вимог чинного законодавства та правові підстави для перерахунку із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2019-2021 роки відсутні. Відповідач зазначає, що позивач помилково вважає, що йому було заново призначено пенсію за віком, оскільки фактично відбулось переведення позивача з одного виду пенсії на інший. За вищевказаних підстав, у задоволенні позову просить відмовити.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін; з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивачу з липня 2006 року призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII).

11.01.2022 позивач звернувся до відповідача 1 з заявами про призначення пенсії за віком (Закон № 1058-ІV ) та припинення за вислугу (Закон №2262-XII).

На заяви позивача відповідачем 1 надано лист 25.01.2022 №865-370/К-02/8-0800/22, яким позивачу надано загальну інформацію про порядок звернення до органів Пенсійного фонду України.

На повторне звернення позивача до відповідача 1 в квітні 2022 була надана аналогічна за змістом відповідь.

Позивач в досудовому порядку оскаржував бездіяльність відповідача 1.

Рішенням Пенсійного форду України від 219.12.2022 про результати розгляду скарг залишено без задоволення скаргу позивача від 26.11.2022.

02.10.2022 позивач втретє звернувся з заявою про призначення пенсії за віком до відповідача 1.

Рішенням відповідача 2 від призначено пенсію за віком, однак з 02.10.2022, яка обчислена із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2014-2016 роки та із врахуванням, в тому числі, заробітної плати за період з 01.07.2000 по 30.06.2006.

Вважаючи що при обчисленні пенсії позивача було допущено порушення він звернувся до відповідача 1 з заявою про перерахунок, якою просив допущені, на його думку, порушення усунути.

Листом від 09.12.2022 №13475-12979/К-02/8-0800/22 відповідач 1 повідомив що безпосередньо обчислення пенсії за віком позивача проводив відповідач 2, який і призначив пенсію позивачу не з належної дати, тобто не з 15.10.2021, а з 02.10.2022, тобто з дати останнього звернення за призначенням цього виду пенсії, застосував при обчисленні показник середньої заробітної плати по Україні за 2014-2016 роки та врахував при заробітну плату позивача за період з 01.07.2000 по 30.06.2006. Також цим листом відповідач 1, як пенсійний орган, в якому позивач перебуває на обліку відмовився проводити перерахунок пенсії позивача. Водночас, позивач вважає, що його пенсія має бути перерахована, а відповідачі не вживають з цією метою жодних дій.

Вважаючи вказану бездіяльність відповідачів протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Підстави набуття права на пенсію за віком регламентовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV)

Статтею 26 Закону України передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Пунктом 1.1 розділу 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 передбачено, що заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

З матеріалів справи вбачається, що позивач під час звернення з заявами від 11.01.2022 до відповідача 1 вже набув повних 60 років та мав страховий стаж, достатній для набуття права пенсії за віком, підтвердив ці обставини відповідачу 1, долучивши до заяв зокрема свій паспорт та документи про стаж.

Відтак, станом на 11.01.2022 позивач вже набув права на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV та реалізував його звернувшись до відповідача 1 за допомогою вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України.

Щодо права позивача на призначення пенсії за віком з наступного дня за днем досягнення позивачем пенсійного віку, а також на застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2019, 2020, 2021 роки суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За приписами ч. 2 ст. 40 Закону №1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск: К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується ПФУ за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 +... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Водночас ч. 3 ст. 45 Закону №1058-IV установлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший у пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в ч. 1 ст. 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

З аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що ч. 3 ст. 45 Закону №1058-IV установлюється порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-IV. Однак у випадку із заявою позивача мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом, а тому має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії (пенсії за віком).

Суд вважає, що оскільки позивачу з липня 2006 року було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (який передбачає особливі підстави та порядок призначення пенсії), а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" позивач звернувся вперше 11.01.2022, то відповідач 2 протиправно та не розрахував пенсію за віком позивачу з урахуванням ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд не приймає доводи відповідача 1 про те, що в даних правовідносинах підлягає застосуванню ч.3 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки в ч.3 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" мова йде про переведення з одного виду пенсії на інший вид пенсій по матеріалам пенсійної справи, що в даному випадку відсутнє, так як мало місце призначення іншої пенсії за іншим Законом, а не переведення з одного виду на інший вид пенсії в межах одного Закону.

Таким чином, факт отримання позивачем до досягнення пенсійного віку пенсії за вислугу років за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» , а не за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не позбавляє позивача права на призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислені як середній показник за 2019-2021 роки.

Подібного висновку неодноразово доходив Верховний Суд, зокрема у постановах від 05.07.2018р. (справа №565/645/17), 11.07.2019р. (справа №264/6292/16-а) та від 15.08.2019р. (справа №521/9597/17), від 17 січня 2020 року по справі № 591/5266/16-а

Відтак, пенсія позивача мала бути обчислена із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислені як середній показник за 2019-2021 роки, на що не звернув увагу відповідач 2 під час обчислення пенсії позивача, а відповідач 1 відмовляючи у проведенні перерахунку його пенсії.

Крім того, пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-ІV передбачено що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки пенсійного віку позивач досяг 14.10.2021, а вперше звернувся до відповідача 1 за призначенням пенсії за віком, маючи право на цей вид пенсії 11.01.2022, тобто в межах тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку, то і призначена вона мала бути з наступного дня за днем досягнення пенсійного віку позивачем, тобто з 15.10.2021.

Водночас, з дослідженого протоколу розпорядження про перерахунок пенсії позивача вбачається. що пенсія за віком призначена згідно рішення відповідача 2 з 02.10.2022.

Щодо вимоги позивача про виключення із обрахунку коефіцієнту заробітної плати періоду з 01.07.2000 по 30.06.2006 суд звертає увагу на наступне.

З протоколу розрахунку пенсії за віком відповідно до Закону 1058-IV позивача вбачається, що коефіцієнт заробітної плати позивача обчислений зокрема за період з 01.07.2000 по 30.06.2006.

Водночас, статтею 40 Закону №1058 передбачено що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року.

Частиною 1 статті 24 Закону №1058 передбачено що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 2 частини 2 статті 24 Закону №1058 передбачено, що у разі якщо за період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача вбачається що в період з 01.07.2000 по 30.06.2006 страхові внески за нього не сплачені.

З наявних в матеріалах справи довідок від 22.04.2021 № 613 та 614, виданих Центральним архівним відділом Національної гвардії України вбачається, що позивач зокрема у період з 01.07.2000 по 30.06.2006 був звільнений від сплати страхових внесків.

Відтак, сам факт нарахування грошової винагороди позивачу за відсутності сплати страхових внесків за позивача у період з 01.07.2000 по 30.06.2006 не породжує права на врахування відповідного грошового забезпечення під час визначення заробітної плати для обчислення пенсії за віком позивача.

Відтак, право позивача на пенсію за віком підлягало реалізації шляхом призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV з наступного дня за днем досягнення пенсійного віку із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2019-2021 роки і без врахування заробітної плати періоду з 01.07.2000 по 30.06.2006 при обрахунку коефіцієнту заробітку.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України. Згідно з п. 4.2 та п. 4.3 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Водночас відповідачем 1 не підтверджено вчинення перелічених дій під час обробки заяви позивача про призначення пенсії за віком від 11.01.2022.

Не вжив активних дій, спрямованих на поновлення порушених прав позивача відповідач 1 і під час розгляду заяви позивача від 26.11.2022 про перерахунок пенсії.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак, суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 04.06.2019 №2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової частини конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011.

З аналізу вищенаведених норм, позиції Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини беззастережно вбачається, що ГУ ПФУ в Запорізькій області своїми діями мала сприяти реалізації права позивача на пенсійне забезпечення, а не протиправно обмежувати його.

Крім того, суд заначає, що відповідач 2 під час опрацювання заяви позивача про призначення пенсії від 02.10.2022 не звернув увагу, зокрема на подану первинну позивачем заяву від 11.01.2022 та не провів озрахунок пенсії з 15.01.2021, а відтак допустив протиправну бездіяльність.

Окрім того, і за приписамист.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписамист.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:

«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»

«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) ЄСПЛ вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 353/265/17 та від 04 травня 2022 року у справі № 805/5133/18-а.

Таким чином, зметою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде визання протиправними бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не з наступного дня за днем досягнення пенсійного віку, а саме з 15.10.2021, щодо не застосування показника середньої заробітної плати по Україні за 2019-2021 роки та не виключення заробітної плати позивача за період з 01.07.2000 по 30.06.2006 при її обчисленні та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2019, 2020, 2021 роки та із виключенням із обрахунку коефіцієнту заробітної плати періоду з 01.07.2000 по 30.06.2006 з наступного дня за днем досягнення ним пенсійного віку, а саме з 15.10.2021 з врахуванням раніше проведених виплат, що є дотриманням судом гарантій про те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно з ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням положень статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору підлягають стягненню пропорційно на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, якими допущено протиправну бездіяльність.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 139, 143, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, Запорізька область, м.Запоріжжя, проспект Соборний, буд.158-Б; ) та Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області (40009, м. Суми, вул. Пушкіна, буд. 1, ) щодо призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не з наступного дня за днем досягнення пенсійного віку, а саме з 15.10.2021, щодо не застосування показника середньої заробітної плати по Україні за 2019-2021 роки та не виключення заробітної плати позивача за період з 01.07.2000 по 30.06.2006 при її обчисленні.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2019, 2020, 2021 роки та із виключенням із обрахунку коефіцієнту заробітної плати періоду з 01.07.2000 по 30.06.2006 з наступного дня за днем досягнення ним пенсійного віку, а саме з 15.10.2021 з врахуванням раніше проведених виплат.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 429, 44 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 429, 44 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова