Справа № 380/532/23
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 380/532/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Желік О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху щодо не нарахування та невиплати військовослужбовцю Збройних Сил України, старшому диспетчеру з руху літаків (старшому штурману) Львівського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України ОСОБА_1 додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 у розмірі 30000 грн. щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 по 31.12.2022 у розмірі 30000 грн. пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць;

- зобов`язати Державного підприємства обслуговування повітряного руху нарахувати та виплатити військовослужбовцю Збройних Сил України, старшому диспетчеру з руху літаків (старшому штурману) Львівського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України ОСОБА_1 додаткової щомісячну винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 у розмірі 30000 грн. щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 по 31.12.2022 у розмірі 30000 грн. пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період воєнного стану військовослужбовці Збройних Сил України, у тому числі військовослужбовці Збройних Сил України, які проходять військову службу в Украерорух, мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн у відповідності до Постанови №168. Позивач вважає, що відсутність коштів на виплати додаткової винагороди не може бути підставою для позбавлення його права на отримання такої допомоги.

01.02.2023 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що Постановою №168 не передбачено виплату додаткової винагороди військовослужбовцям, що відряджені до Украероруху. Таким чином, у відповідача відсутні можливості для здійснення виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, що відряджені до Украероруху, виходячи як з відсутності фінансування, так і з правових підстав.

Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно з посвідченням офіцера серії НОМЕР_1 позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, який на підставі наказу МОУ від 02.07.2007 №634 відряджений до Украероруху із залишенням на військовій службі. На момент виникнення та існування спірних правовідносин позивач проходив службу на посаді старшого диспетчера з руху літаків (старшого штурмана) Украероруху.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 по 31.12.2022 - у розмірі до 30 000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи спір суд керується таким.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон України № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 9 Закону України № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як видно з матеріалів справи, позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, відрядженим до Украероруху із залишенням на військовій службі, а тому до спірних правовідносин необхідно застосувати положення постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій» від 07.02.2001 № 104 (далі Постанова №104).

Абзацом першим пункту 1 Постанови №104 встановлено, що військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, особового складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби.

При цьому, грошове забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби.

Аналізуючи наведені положення та застосовуючи їх до фактичних обставин справи, суд формує висновок про те, що відрядженим до Украероруху військовослужбовцям лише оклади за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років виплачуються у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, натомість оклади за посадами та інші складові грошового забезпечення виплачуються як для працівників Украероруху.

Суд при розгляді цієї справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 21.05.2020 №807/1652/16.

З урахуванням наведених обґрунтувань суд відхиляє аргументи позивача про те, що у період відрядження за ним зберігається право на отримання всіх виплат, які отримують військовослужбовці Збройних Сил України.

Переходячи до оцінки аргументів сторін щодо наявності/відсутності підстав для виплати позивачу додаткової винагороди, суд враховує таке.

На виконання Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64 та «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69 Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 (далі Постанова №168).

У первинній редакції Постанови №168 абзацом першим пункту 1 встановлювалось, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Суд зазначає, що передбачена вказаною Постановою додаткова винагорода, яка підлягає нарахуванню та виплаті щомісяця, не може вважатись одноразовою, тобто у розрізі положень частини другої статті 9 Закону України № 2011-XII є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення.

Отже, враховуючи раніше сформований за результатами аналізу абзацу першого пункту 1 Постанови №104 висновок про те, що окрім як окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років всі інші складові грошового забезпечення виплачуються відрядженим військовослужбовцям як для працівників відповідних установ, до яких вони відряджені, суд вказує на те, що виплата позивачу спірної додаткової винагороди можлива лише у тому разі, якщо працівників Украероруху включено до переліку осіб, яким виплачується додаткова винагорода, та який встановлений в абзаці першому пункту 1 Постанови №168.

Суд вказує на те, що упродовж спірного періоду описаний вище абзац перший пункту 1 Постанови №168 неодноразово зазнавав змін згідно з Постановами Кабінету Міністрів України: № 217 від 07.03.2022, № 350 від 22.03.2022, № 754 від 01.07.2022, № 793 від 07.07.2022, № 1146 від 08.10.2022. При цьому, ні у первинній редакції, ні після внесення змін зазначеними Постановами в абзаці першому пункту 1 Постанови №168 працівників Украероруху не було включено до переліку осіб, яким виплачується додаткова винагорода.

Таким чином, суд погоджується із запереченнями відповідача про те, що передбачена Постановою №168 додаткова винагорода не підлягає виплаті позивачу як військовослужбовцю, відрядженому до Украероруху, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.