Справа № 280/672/23
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року Справа № 280/672/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська область, 08500) та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65107), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69005), про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ у Київській області) та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Одеській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі третя особа, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивачка просить:

визнати протиправними та скасувати: рішення відповідача 1 від 21.09.2022 №14; рішення відповідача 2 від 30.09.2022 №14;

зобов`язати відповідача 1 призначити та виплатити позивачці пенсію за вислугу років, відповідно до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» з 13 вересня 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що навчання у військово-навчальних закладах зараховується як строкова військова служба. Отже, строк навчання позивачки у вищому навчальному закладі - Київський інститут внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ України, на посаді курсанта в період з 29.08.1997 по 27.06.2001 зараховується до стажу роботи, що дає право на вислугу років, як прирівняний до військової служби. Таким чином, відповідачами незаконно незараховано до вислуги років позивачки весь строк навчання у Київському інституті внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ України. Також, час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством. В зв`язку з чим, на думку позивачки, до вислуги років необхідної для призначення пенсії відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» підлягає зарахуванню період її служби у кримінально-виконавчій інспекції з 29.07.2001 по 18.10.2002. Оскільки інших причин (підстав) для відмови у призначені пенсії відповідачі у спірних рішеннях не зазначили, то ефективним способом захисту своїх порушених прав позивачка вважає зобов`язання відповідача 1 (першим прийняв спірне рішення) призначити їй пенсію з дати звернення з відповідною заявою.

Ухвалою від 31.01.2023 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) учасників справи.

03.02.2023, засобами системи «Електронний суд», від третьої особи надійшли письмові пояснення в яких пенсійний орган вважає оспорюванні рішення законними та обґрунтованими, а вимогу призначити пенсія передчасною та такою, що відноситься до виключних повноважень (компетенції) Пенсійного фонду.

13.02.2023 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що за поданими позивачкою документами до стажу за вислугу років не зараховано період 29.08.1997 - 18.10.2002 служби в органах внутрішніх справ та кримінально-виконавчої системи відповідно до запису в трудовій книжці НОМЕР_1 від 18.10.2002, оскільки в записі про працевлаштування не зазначено посаду на якій заявниця проходила службу в зазначений період, що є порушенням вимог до ведення трудових книжок відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників 29.07.1993 №58. В зв`язку з чим вважає спірне рішення ГУ ПФУ в Одеській області №14 від 30.09.2022, про відмову в призначенні позивачці пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», законним та обґрунтованим. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

15.02.2023 від ГУ ПФУ в Одеській області надійшли матеріали пенсійної справи позивачки.

07.03.2023 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. У наданому відзиві ГУ ПФУ в Київській області заперечує проти задоволення позовних вимог з посиланням на те, що станом на 30.09.2022 позивачка не набула необхідної кількості вислуги років, а саме 25 років. Оскільки, стаж позивачки за вислугу років не відповідає стажу зазначеному в п. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», тому відсутні підстави для призначення пенсії за вислугу років. Крім того вважає, що ГУ ПФУ у Київській області є неналежним відповідачем щодо відмови позивачці у призначенні пенсії, оскільки останнє рішення приймалось ГУ ПФУ в Одеській області. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши усі наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

13.09.2022 позивачка, через веб-портал Пенсійного фонду України, звернулась із заявою про призначення пенсії, відповідно до вимог частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» ( за вислугу років).

Рішенням Головного управління ПФУ у Київській області від 21.09.2022 №14 позивачці відмовлено у призначені пенсії з тих підстав, що нею не надано вкладиш до диплому. Відповідач 1 у спірному рішенні вказав на необхідності надати уточнюючу довідку про період навчання або вкладиш диплому.

Згідно з цим рішенням вислуга років позивачки, відповідно до ч.6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», становить 24 роки 9 місяців 23 дні, а стаж роботи на посадах прокурорів 19 років 8 місяців 3 дні.

23.09.2022 позивачкою, через електронний кабінет, подано ті самі документи, що й при первісному зверненні до ПФУ, а також вкладиш до диплому НОМЕР_2 .

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 30.09.2022 №14 позивачці повторно відмовлено у призначені пенсії. Відповідач 2 не зарахував їй до вислуги років період з 29.08.1997 по 18.10.2002, оскільки «не зазначена посада на якій заявниця проходила службу».

При цьому, відповідач 2 у рішенні зазначив, що вислуга років складає 21 рік 9 місяців 4 дні, а стаж на посаді прокурора 19 років 10 місяців.

Отже, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_1 пенсії органами Пенсійного фонду прийнято два рішення про відмову у її призначені, які обґрунтовані не зарахуванням у стаж за вислугу років період її навчання у вищому навчальному закладі (з 29.08.1997 по 27.06.2001) та роботи у Кримінально-виконавчій службі (з 29.07.2001 по 18.10.2002).

Інших причин (підстав) для відмови у призначені пенсії відповідачі не зазначили.

Отже, підлягає правовій оцінці обґрунтованість не зарахування вищезазначених періодів до стажу позивачки за вислугу років.

З матеріалів справи судом встановлено, що 29.08.1997 позивачку зараховано курсантом до Київського інституту внутрішніх справ, що підтверджується послужним списком, відповідно до якого початком проходження служби в органах внутрішніх справ є 24.07.1997 - дата наказу про її зарахування на навчання до вищого навчального закладу системи МВС України. З цього дня їй було присвоєно перше спеціальне звання «рядова внутрішньої служби» (Наказ КІВС №383 від 24.07.1997), а з 26.06.2001- «лейтенант внутрішньої служби» (Наказ ДДУПВП №46 о/с від 26.06.2001).

Період її навчання у Київському інституті внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ України у період з 29.08.1997 по 27.06.2001, також підтверджується дипломом НОМЕР_2 та додатком до нього, які були надані при зверненні за призначенням пенсії.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992, (в редакції чинній на час навчання позивачки) передбачено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній з захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам до загального стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 3 вказаної статті Закону були встановлено такі види військової служби:

строкова військова служба;

військова служба за контрактом солдатів і матросів, сержантів і старшин;

військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів;

військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки)* з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу;

* Далі - вищі навчальні заклади, які мають військові навчальні підрозділи.

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба осіб офіцерського складу за призовом;

кадрова військова служба осіб офіцерського складу, зарахованих до Збройних Сил України та інших військових формувань до запровадження військової служби за контрактом.

Частиною 1 статті 25 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній на час навчання позивачки) було передбачено, що підготовка громадян на посади осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та вищих навчальних закладах, які мають військові навчальні підрозділи.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про створення єдиної системи військової освіти» за №1410 від 15 грудня 1997 року затверджено перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, до якого включено вищі навчальні заклади МВС, у тому числі Київський інститут внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ України.

Відтак, строк навчання позивачки у вищому навчальному закладі - Київський інститут внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ України, на посаді курсанта, повинен зараховуватися до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років.

Період проходження служби позивачки у кримінально-виконавчій системі підтверджується записами №1-2 в трудовій книжці НОМЕР_1 та Послужним списком, відповідно до якого: з 29.07.2001 її призначено інспектором Печерського міжрайонного відділення виконання покарань не пов`язаних з позбавленням волі м. Києва управління Державного департаменту України з питань виконання покарань.

31.10.2001 призначено інспектором Печерського районного відділення (м. Київ) виконання покарань не пов`язаних з позбавленням волі управління Державного департаменту в України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області.

З 01.12.2001 призначено інспектором Печерського районного відділення (м. Київ) кримінально-виконавчої інспекції.

18.10.2002 звільнена з посади у зв`язку з переходом до роботи в органи прокуратури.

Згідно з Послужним списком - 26.06.2001 позивачці присвоєно спеціальне звання «лейтенант внутрішньої служби».

Відповідно до статті 130 Виправно-трудового кодексу України (в редакції на час роботи в позивачки кримінально-виконавчій системі) на працівників рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюється дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29.07.1991 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (далі - Положення, у редакції, чинній на момент проходження позивачкою служби в органах кримінально-виконавчої системи).

Відповідно до пункту 1 Положення до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ Української РСР належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ УРСР і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 2 Положення визначено, що особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання: середній начальницький склад - лейтенант внутрішньої служби, старший лейтенант внутрішньої служби.

Згідно з пунктам 20 означеного Положення - час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством.

Отже, до вислуги років підлягає зарахуванню період служби позивачки у кримінально-виконавчій інспекції.

Відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Згідно з частиною шостою статті 86 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів;

слідчими, суддями;

на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України;

на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;

військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;

відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Отже, право на пенсію за вислугу років мають прокурори за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» зараховується час роботи, зокрема на посадах прокурорів; на посадах у кримінально-виконавчій службі, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Як вже зазначалось вище, у період з 29.08.1997 по 27.06.2001 позивачка навчалась на денній формі навчання у Київському інституті внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ України, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 та додатком до нього.

В силу приписів абзацу 7 частини шостої статті 86 Закон України «Про прокуратуру» половина періоду навчання підлягає зарахуванню до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону країни «Про прокуратуру», що складає більше 2 років та 5 місяців.

У період з 29.07.2001 по 18.10.2002 позивачка проходила службу у кримінально-виконавчій системі, що складає більше 1 року 2 місяців, що в силу приписів абзацу 3 частини шостої статті 86 Закон України «Про прокуратуру» дає право на зарахування зазначеного періоду до вислуги років, що дає право на пенсію згідно статті 86 Закон України «Про прокуратуру».

Зважаючи на те, що відповідно до рішення відповідача 1 від 21.09.2022 за №14 вислуга років ОСОБА_1 , відповідно до ч.6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», становила 24 роки 9 місяців 23 дні, а стаж роботи на посадах прокурорів 19 років 8 місяців 3 дні, то з урахуванням половини періоду строку навчання, вислуга років позивачки складає понад 25 років,

В зв`язку з чим ГУ ПФУ у Київській області безпідставно відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до рішення відповідача 2 від 30.09.2022 за №14 вислуга років ОСОБА_1 , відповідно до ч.6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», складала 21 рік 9 місяців 4 дні, а стаж роботи на посаді прокурора 19 років 10 місяців, то з урахуванням половини періоду строку навчання та служби у кримінально-виконавчій системі, вислуга років позивачки також складає понад 25 років.

Отже, ГУ ПФУ в Одеській області також безпідставно відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №640/7006/22 (провадження №К/990/5527/23).

Щодо посилання пенсійного органу на те, що в записі про працевлаштування не зазначено посаду на якій заявниця проходила службу в зазначений період, що є порушенням вимог до ведення трудових книжок відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, то суд зазначає таке.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці та їх належне оформлення законодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису або його неналежне оформлення не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судому постановах від 02 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №683/737/17, від 09 серпня 2019 у справі №654/890/17, від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист шляхом призначення пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

Відповідно до ч. 5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Це, зокрема, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України».

Також, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22.

Наведені відповідачами аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують відсутність у позивачки стажу за вислугу років за вказаний в позові період, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного спірні рішення відповідачів від 21.09.2022 №14 та від 30.09.2022 №14 є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до положень пункту 1.6 та 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1) звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Як було зазначено вище, вперше позивачка звернулась до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру», - 13.09.2022.

Рішенням №14 від 21.09.2022 ГУ ПФУ у Київській області, у призначенні пенсії за вислугу років позивачці відмовлено, та роз`яснено право надати уточнюючу довідку про період навчання або вкладиш диплому.

23.09.2022, через Вебпортал ПФУ, позивачка повторна надала всі документи та вкладиші до дипломів.

З огляду на викладене датою звернення за призначенням пенсії у спірних правовідносинах є - 13.09.2022 (дата першого звернення за призначенням пенсії).

Отже, саме відповідача 1 слід зобов`язати призначити позивачці пенсію за вислугу років, відповідно до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» з 13 вересня 2022 року.

В свою чергу, відповідно до пункту 4.10 зазначеного Порядку після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Тобто, повноваження щодо призначення позивачці пенсії були делеговані, в даному випадку, відповідачу 1, проте обов`язок виплати пенсії, у випадку її призначення залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання позивачки, тобто у - ГУ ПФУ в Запорізькій області.

За таких обставин, виплата пенсії повинна проводитись ГУ ПФУ в Запорізькій області після отримання від ГУ ПФУ у Київській області області рішення про призначення пенсії та матеріалів пенсійної справи.

Таким чином вимога: зобов`язати відповідача 1 виплатити позивачці пенсію є необґрунтованою.

Крім того суд зазначає, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 14.09.2020 (справа №560/2120/20), від 19.08.2021 (справа №420/3284/20), від 17.09.2021 (справа №580/1285/20), від 13.03.2023 (справа №620/6368/20), від 30.03.2023 (справа №620/1252/20), від 25.04.2023 (справа №420/8932/20) та інших.

В зв`язку з тим, що позивачці ще не призначена пенсія, вимога щодо її виплати є передчасною.

З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., який слід стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська область, 08500) та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65107), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69005), про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати: рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 21.09.2022 №14 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30.09.2022 №14.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» з 13 вересня 2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «16» травня 2023 року.

Суддя Р.В. Кисіль