Справа № 380/493/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/493/21 пров. № А/857/5257/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Онишкевича Т.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Брильовський Р.М.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в м.Львові 08 квітня 2021 року у справі №380/493/21 за позовом ОСОБА_1 до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

29.12.2020 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, просила з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8884,15 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 8 445 (вісім тисяч чотириста сорок п`ять) 60 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2020 по 30 листопада 2020 без урахування обов`язкових платежів та податків відповідно до вимог чинного законодавства. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП. Суд першої інстанції вказав, що відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні на 29 календарних днів. Суд першої інстанції зазначив, що виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Суд першої інстанції вказав, що припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 в справі № 400/3151/19). Суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 01 листопада 2020 року (наступний день після звільнення) по день фактичного розрахунку 30 листопада 2020 року: 422,28 х 20 = 8445,60 грн без урахування обов`язкових платежів та податків відповідно до вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскільки позивач проходила державну службу і її припинено у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату працівників, то спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби. Скаржник вказував, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України. Скаржник вважав, що позивач звернулась з пропуском місячного строку звернення до суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі №380/493/21 скасовано, позов ОСОБА_1 до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 березня 2023 року постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі №380/493/21 скасовано, а справу направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції вказав, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України. Зазначено, що суд апеляційної інстанції не встановив дату, коли позивачем позовна заява була здана на пошту. Колегія суддів касаційної інстанції зазначила, що позовна заява позивачем надіслана в передостанній день встановленого процесуальним законодавством строку для звернення з позовною заявою (29 грудня 2021 року), з урахуванням особливостей, визначених статтею 120 КАС України. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем місячного строку для звернення до суду та наявність підстав для залишення позову без розгляду в порядку статті 123 КАС України.

Верховний Суд вказав, що оскільки судом апеляційної інстанції не вирішувався спір по суті позовних вимог, з огляду на залишення позовної заяви без розгляду, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року - скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила з 13 серпня 2019 року до 31 жовтня 2020 року державну службу в Бродівському об`єднаному районному військовому комісаріаті Львівської області

30 жовтня 2020 року Наказом Військового комісара Бродівського об`єднаного районного військового комісаріату Львівської області. №37-дс державного службовця ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку із реорганізацією та скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

При звільненні з військової частини з позивачем проведено не повний розрахунок, а саме: не виплачена компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток за робочий період з 13 серпня 2019 року по 12 серпня 2020 року тривалістю 4 календарні дні, за робочий період з 13 серпня 2020 року по 31 жовтня 2020 року тривалістю 6 календарні днів, за невикористані 4 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Вказані види виплат перераховані Львівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки та зараховані на картковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі 21474,60 грн. 30.11.2020, що підтверджується випискою по банківському рахунку.

Вважаючи, що Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки допустив затримку розрахунку при звільненні на 29 календарних днів, а тому слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцями та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату таким всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).

Відповідно до статті 116 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, нормами статтей 116 та 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звільнена з Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки 31.10.2020, тоді як остаточний розрахунок з позивачем проведений 30 листопада 2020 року, тобто відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні на 29 календарних днів.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 340/1146/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і дійшла висновку, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок: «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.»

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір спірного середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції, на переконання суду апеляційної інстанції, вірно виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 та дійшов вірного висновку, що згідно з довідкою про доходи, виданою Львівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки від 03 березня 2021 року №1962 середньоденна заробітна плата позивача становить 422 грн. 28 коп. Період затримки у розрахунку становить 29 календарних днів, з них 20 робочих днів. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 01 листопада 2020 року (наступний день після звільнення) по день фактичного розрахунку 30 листопада 2020 року: 422,28 х 20 = 8445,60 грн без урахування обов`язкових платежів та податків відповідно до вимог чинного законодавства.

Вказана сума відповідає розрахункам, наведеним відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки скаржник в апеляційній скарзі не заперечує щодо розміру стягнених судом першої інстанції на правничу допомогу, відповідних заперечень в суді першої інстанції теж не подавав, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є належним чином підтвердженим, співмірним зі складністю справи та пропорційним до предмета спору, а тому підлягає до задоволення.

Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції у відповідній частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви підставності стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги, з врахуванням постанови Верховного Суду у цій справі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі №380/493/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич