Справа № 120/1877/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 травня 2023 р. Справа № 120/1877/23

Вінницький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної військової адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

27.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Вінницької обласної військової адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що звернувся до Вінницької обласної військової адміністрації через Державну установу "Урядовий контактний центр" із зверненням, в якому просив відповідача розіслати надану ним інформацію, що міститься у додатку до звернення у навчальні заклади.

Вказав, що 22.02.2023 року Вінницькою обласною військовою адміністрацією через Державну установу "Урядовий контактний центр" його звернення повернуто.

Обґрунтовуючи повернення зазначеного звернення вказали, що воно не відноситься до повноважень Вінницької ОВА, оскільки в ньому не викладено суті порушеного питання відповідно до ст. 5 ЗУ "Про звернення громадян".

На переконання позивача, повернення відповідачем його звернення є протиправним, оскільки відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, у зв`язку із чим він звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 03.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.03.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Зокрема зазначив, що звернення ОСОБА_1 повернуто до Державної установи "Урядовий контактний центр" на підставі положень статті 5 Закону України "Про звернення громадян", оскільки у зазначеному зверненні не викладено суть порушеного питання.

Вказав, що при поверненні зазначеного звернення Вінницькою обласною військовою адміністрацією не зазначалось, що таке звернення не відноситься до повноважень обласної військової адміністрації, оскільки в такому випадку, таке звернення відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" мало б бути направлено за належністю.

Крім того, зазначив, що позовна заява не містить жодних обґрунтувань завдання позивачу збитків, визначивши розмір шкоди у сумі 7000 грн., внаслідок дій обласної військової адміністрації.

Враховуючи вищевикладене, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

16.03.2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вважає відзив на позовну заяву необґрунтованим, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач звернувся до Вінницької обласної військової адміністрації через Державну установу "Урядовий контактний центр" із зверненням, в якому просив відповідача розіслати надану ним інформацію, що міститься у додатку до звернення у навчальні заклади.

Вказав, що 22.02.2023 року Вінницькою обласною військовою адміністрацією через Державну установу "Урядовий контактний центр" його звернення повернуто.

Обґрунтовуючи повернення зазначеного звернення вказали, що воно не відноситься до повноважень Вінницької ОВА, оскільки в ньому не викладено суті порушеного питання відповідно до ст. 5 ЗУ "Про звернення громадян".

На переконання позивача, повернення відповідачем його звернення є протиправним, оскільки відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, у зв`язку із чим він звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Приписами статті 7 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 18 Закону України «Про звернення громадян» громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядається і вирішується у термін не більше одного місяця від дня його надходження.

Проте якщо питання у ньому не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Якщо у місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі №804/9185/15.

Таким чином, у органу державної влади виникає обов`язок прийняти та розглянути звернення громадянина, лише в тому випадку, коли таке звернення оформлене належним чином і подане у встановленому порядку.

Згідно із статтею 3 даного Закону, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

При цьому, пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно приписам статті 5 Закону України "Про звернення громадян", у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним.

Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Дослідивши зазначене звернення, суд зазначає, що таке надіслано електронною поштою та містить наступну інформацію:

- прізвище, ім`я, по-батькові заявника;

- місце проживання громадянина;

- електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь;

- та прохання заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Вінницької обласної військової адміністрації через Державну установу "Урядовий контактний центр" із зверненням, в якому просив відповідача розіслати до навчальних закладів надану ним інформацію.

22.02.2023 року Вінницькою обласною військовою адміністрацією через Державну установу "Урядовий контактний центр" звернення позивача повернуто.

Відповідно до наявного в матеріалах справи, скріншоту відповіді Державної установи "Урядовий контактний центр" звернення позивача повернуто, оскільки останнє не відноситься до повноважень Вінницької обласної військової адміністрації (не відповідає вимогам статті 5 Закону України про звернення громадян".

З цього приводу суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2019 року № 976 затверджено Порядок взаємодії Офісу Президента України, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади, Секретаріату Кабінету Міністрів України та державної установи «Урядовий контактний центр» із забезпечення належного реагування на звернення, які надходять за допомогою засобів телефонного зв`язку та з використанням Інтернету (далі - Порядок № 976).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 976 Урядовий контактний центр приймає звернення, здійснює їх реєстрацію, попередній розгляд та передає органам (Офісу) відповідно до компетенції, проводить моніторинг розгляду звернень, надає заявникам необхідні роз`яснення, довідкову інформацію за допомогою засобів телекомунікації, а також відповіді на звернення з питань, що не потребують розгляду органами.

З цією метою в Урядовому контактному центрі створюється і діє Єдина електронна база даних звернень (далі - база звернень), до якої забезпечується доступ органів та Офісу.

Органам та Офісу надається індивідуальний код доступу до бази звернень у порядку, визначеному Урядовим контактним центром.

За письмовим зверненням органу коди доступу до бази звернень можуть надаватися його територіальним органам, а також підприємствам, установам та організаціям, що належать до сфери управління відповідного центрального органу виконавчої влади.

Згідно пункту 3 Порядку №976 на звернення створюється електронна реєстраційна картка, в якій зазначаються:

- прізвище, власне ім`я та по батькові заявника - фізичної особи або заявника - юридичної особи (найменування підприємства, установи, організації);

- номер контактного телефону;

- місце проживання заявника - фізичної особи або місцезнаходження заявника - юридичної особи;

- електронна та поштова адреси (відомості про інші засоби зв`язку)

- суть порушеного питання, пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги, дата подання звернення.

Інформація про власне ім`я та по батькові заявника зазначається в разі його наявності. Також за згодою заявника можуть зазначатися інші відомості, включаючи вік, стать тощо. Кожному зверненню надається індивідуальний номер.

Згідно приписам Пункту 5 Порядку № 976, зареєстроване Урядовим контактним центром звернення у той же день надходить в електронній формі органові (Офісу).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 976 орган (Офіс) вносить до бази звернень інформацію про посадову особу, яка відповідає в органі (Офісі) за забезпечення розгляду звернень (прізвище, власне ім`я та по батькові, посада, контактний телефон і службова електронна адреса).

Згідно пункту 9 Порядку № 976 у разі коли питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу (Офісу), інформація про це вноситься до бази звернень.

Урядовий контактний центр протягом одного робочого дня перевіряє інформацію та:

- у разі її обґрунтованості вносить в базу звернень інформацію про нового виконавця звернення, якому відповідне звернення за фактом внесення надходить в електронній формі на виконання;

- у разі її необґрунтованості повертає звернення органові (Офісу) із відповідним поясненням.

Отже, виходячи зі змісту наведених вище норм, Вінницька обласна військова адміністрація встановивши, що порушені у зверненні позивача питання не належать до їх компетенції, вносить відповідну інформацію до бази звернень.

Разом з тим, пунктом 9 Порядком №976 на Урядовий контактний центр покладено обов`язок протягом одного робочого дня перевірити внесену Вінницькою обласною військовою адміністрацією інформацію та, у разі її обґрунтованості, внести в базу звернень інформацію про нового виконавця звернення, якому відповідне звернення за фактом внесення надходить в електронній формі на виконання.

В свою чергу, у разі встановлення необґрунтованості такої інформації, на Урядовий контактний центр покладено обов`язок повернути звернення Вінницькій обласній військовій адміністрації із відповідним поясненням.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, Урядовий контактний центр перевіривши інформацію, внесену Вінницькою обласною військовою адміністрацією, щодо відсутності повноважень на вирішення порушеного у зверненні питання, повідомив позивача про те, що його звернення не може бути надіслано.

Суд зауважує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (стаття 55 Конституції України).

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою "Право на ефективний засіб юридичного захисту" вказує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право на судовий захист закріплено й статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини 1 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що ОСОБА_1 направив своє звернення через Єдину систему опрацювання звернень, відповідно, порядок розгляду такого звернення врегульовано Законом України "Про звернення громадян", з урахуванням специфіки визначеної Порядком №976.

Натомість, як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд визнати протиправним повернення його звернення Вінницькою обласною військовою адміністрацією та зобов`язати останню розглянути зазначене звернення, в той час як Порядком №976 саме на Державну установу "Урядовий контактний центр" покладено обов`язок перевірити інформацію, внесену Вінницькою обласною військовою адміністрацією щодо наявності у них повноважень на вирішення порушеного у зверненні позивача питання та, у разі встановлення її обґрунтованості, внести в базу звернень інформацію про нового виконавця звернення або повернути звернення Вінницькій обласній військовій адміністрації із відповідним поясненням, у разі встановлення необґрунтованості такої.

За таких обставин, задоволення позовних вимог не матиме впливу щодо вирішення питання у даних спірних правовідносинах та не призведе до бажаних позивачем позитивних наслідків.

Поряд з цим, слід наголосити, що Вінницькою обласною військовою адміністрацією жодним чином не порушено права позивача, що визначені статтею 40 Конституції України.

Таким чином, дії Вінницької обласної військової адміністрації, в межах даних спірних правовідносин, вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України

Вищевикладені обставини, на думку суду, свідчать про неналежно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, що в свою чергу, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд при вирішенні даної справи, враховує висновок Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" , що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, обов`язок суду мотивувати прийняте ним рішення не можна сприймати буквально як необхідність відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи відсутність судових витрат зі сплати судового збору, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Вінницька обласна військова адміністрація (вул. Соборна, 70, м. Вінниця, ).

Суддя Дончик Віталій Володимирович