Справа № 160/18775/22
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2023 року м. Дніпросправа № 160/18775/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року (суддя Сліпець Н.Є.)

у справі № 160/18775/22

за позовом ОСОБА_1 ,

до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх сум належних ОСОБА_1 у день звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення у сумі 61821,66 грн.);

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 та нарахувати на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2019 року по 27 жовтня 2022 року у сумі 62687,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 30.06.2016 по 01.07.2019 позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . Оскільки відповідач не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі № 160/6939/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. На виконання зазначеного рішення суду 28.10.2022 відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 61821,66 грн. таким чином, позивач вважає, що при звільненні з військової служби йому не виплачено належні суми, внаслідок чого відповідно до статей 116, 117 КЗпП України позивач має право на отримання середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати а період з 01 липня 2019 року по 27 жовтня 2022 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2019 по 27.10.2022.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.07.2019 по 27.10.2022 в розмірі 61810,72 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що суми індексації грошового забезпечення, на які мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача з військової служби. Факт не виплати такої індексації (61821,66 грн.) в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України. Суд встановив, що розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 298190,72 грн., водночас, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду і виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зменшив розмір відшкодування і визначив середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у сумі 61810,72 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідач, застосовуючи практику Верховного Суду, зазначає, що з урахуванням конкретних обставин, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, із врахуванням істотної частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи обставини, що пов`язані з простроченням виплати при звільненні всіх належних сум працівнику, дій працівника та роботодавця у спірних відносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку. Крім того, відповідач зазначає, що не є розпорядником коштів і фінансується з державного бюджету, тому не може передбачити наперед компенсаційні витрати.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в частині задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 у період з 30.06.2016 по 01.07.2019 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2019 № 400 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, направлено до постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення з 30.06.2016 по 01.03.2018, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі №160/6939/22 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 30.06.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.06.2016 по 28.02.2018із застосуванням січня 2008 року, як базового місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення.

Рішення набрало законної сили 24.10.2022.

На виконання рішення суд від 01.07.2022 у справі №160/18775/22, відповідачем 27.10.2022 здійснено виплату позивачу індексації грошового забезпечення у сумі 61821,66 грн., що підтверджується копією виписки по картковому рахунку АТ КБ «Приватбанк».

Вважаючи, що ці обставини є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Встановлені вище обставини свідчать, що в день звільнення позивача з військової служби з ним не був проведений повний розрахунок, а саме: не виплачена індексація грошового забезпечення, право на отримання якої підтверджено рішенням суду від 01.07.2022 у справі №160/18775/22, яке набрало законної сили 24.10.2022.

Щодо можливості застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, які містять норми щодо відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.

Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Відповідно до ст.116 КЗпП України в редакції, що діяла на час звільнення позивача з військової служби, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості з виплати належних позивачеві при звільненні зі служби сум відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За правовою позицією в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 21.07.2021 у справі №340/996/20, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Як зазначено судом вище, за наведеного правового регулювання у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Такі висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

В спірному випадку згідно встановлених судом у цій справі обставин, позивач звільнений з військової служби 01.07.2019, а заборгованість з виплати індексації грошового забезпечення виплачена позивачу 27.10.2022 у сумі 61821,66 грн. Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 01.07.2019 по 27.10.2022 (848 днів).

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що 19.07.2022 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, яким норму статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, а саме: встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем - 27.10.2022, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ. Відтак, належить стягненню середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців, тобто за затримку з 01.07.2019 терміном 184 календарні дні.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2022 за №2348/ФЕС грошове забезпечення позивача за травень 2019 року складало 10725,00 грн. та червень 2019 року 10725,00 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: (10725,00 грн. + 10725,00 грн.) /61 (кількість днів в травні та червні 2019 року) = 351,64 грн.

Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням діючої статті 117 КЗпП України, становить 64701,76 грн. (351,64 грн. *184 (кількість днів затримки розрахунку)).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з кількості днів затримки з 01.07.2019 по 27.10.2022 848 днів, тому сума середньомісячного заробітку позивача за весь прострочений період за розрахунком суду склала 298190,72 грн., яка за висновком суду першої інстанції не є співмірною, оскільки значно перевищує суму виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення в розмірі 61821,66 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував правові позиції Верховного Суду з приводу застосування встановленого статтею 117 КЗпП України в редакції, що діяла до 19.07.2022, механізму компенсації працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і можливості зменшення розміру відшкодування, передбаченого цією ж редакцією статті 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 61810,72 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Виходячи з вищенаведеного, приймаючи до уваги межі задоволених судом першої інстанції позовних вимог, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.02.2022 у цій справі Військовій частині НОМЕР_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у справі № 160/18775/22 до ухвалення судового рішення за результатами розгляду її апеляційної скарги.

За правилами ч.2 ст.133 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

З огляду на вказане судовий збір в розмірі 1488,60 грн. підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у справі № 160/18775/22 залишити без змін.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок до спеціального фонду Державного бюджету України (одержувач - ГУК у м. Києві/ м. Київ/22030106 Р/О UA0026001 (ККДБ 22030106), , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), призначення платежу - судовий збір за апеляційною скаргою, Третій апеляційний адміністративний суд).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко