Справа № 240/15744/21
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2023-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року м. Житомир справа № 240/15744/21

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

судді Шимоновича Р.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною і скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, викладену у рішенні від 19 січня 2021 року і листі від 17 лютого 2021 року;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку як потерпілій від Чорнобильської катастрофи відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з дати звернення із заявою - 15 січня 2021 року.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач незаконно відмовив у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, посилаючись на непідтвердження факту постійного проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 12 років.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позов відповідач просить у його задоволенні відмовити. Зазначає, що поданими документами не підтверджено факт роботи позивача за періоди з 01 вересня 1986 року по 28 квітня 1987 року, з 24 листопада 1987 року по 10 січня 1993 року у зоні радіоактивного забруднення, що виключає можливість зниження пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (дублікат).

15 січня 2021 року позивач зверталася до відповідача із заявою, у якій просила призначити їй пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На вказане звернення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надало відмову № 0600-0303-8/14212 від 17 лютого 2021 року. Зазначає, що загальний страховий стаж становить 34 роки 2 місяці 6 днів. До уваги неможливо прийняти довідку про проживання № 1499 від 30 грудня 2020 року, видану виконкомом Прилісненської сільської ради, де зазначено про проживання ОСОБА_1 з 26 квітня 1986 року по 01 липня 1994 року в с. Нові Червища Камінь-Каширського району Житомирської області, оскільки в зазначений період позивач навчалася у Нововолинському ПТУ № 1 (з 01 вересня 1984 року по 11 липня 1986 року). З 15 липня 1986 року по 28 квітня 1987 року - працювала в Нововолинській ОРС п/о "УЗУ", з 24 листопада 1987 року по 14 травня 1989 року - працювала в с. Щедрогір Волинського ОРС мінводхоз УРСР, з 15 травня 1989 року по 10 січня 1993 року - працювала в с. Костюхнівка Волинського ОРС мінводхоз УРСР. Населені пункти Нововолинськ, Костюхнівка, Щедрогір не відносяться до зон радіоактивного забруднення. Оскільки початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, тому право на початкову величину зниження пенсійного віку ОСОБА_1 не має. Відтак, у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відмовлено через непідтвердження факту постійного проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 12 років, про що прийнято відповідне рішення від 19 січня 2021 року.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно з частиною 3 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років зменшення віку передбачено на 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

*Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини 2 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Згідно з частиною 2 статті 56 вказаного Закону, право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком N 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Із змісту наведених правових норм слідує, що призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" здійснюється за вибором особи або за фактом роботи на територіях радіоактивного забруднення, або проживання.

Позивач до позовної заяви додала довідку, видану виконкомом Прилісненської сільської ради Волинської області № 1499 від 30 грудня 2020 року, згідно з якою вона проживала і була зареєстрована з 01 січня 1983 року по 01 липня 1994 року в с. Нові Червища Камінь-Каширського району Волинської області.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23 липня 1991 року, с. Нові Червища Камінь-Каширського району Волинської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Відмовляючи у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідач вказував на те, що зазначений період проживання суперечить записам трудової книжки, згідно з якими ОСОБА_1 навчалася у Нововолинському ПТУ № 1 (з 01 вересня 1984 року по 11 липня 1986 року). З 15 липня 1986 року по 28 квітня 1987 року - працювала в Нововолинській ОРС п/о "УЗУ", з 24 листопада 1987 року по 14 травня 1989 року - працювала в с. Щедрогір Волинського ОРС мінводхоз УРСР, з 15 травня 1989 року по 10 січня 1993 року - працювала в с. Костюхнівка Волинського ОРС мінводхоз УРСР, які не відносяться до території радіоактивного забруднення.

Суд при цьому зазначає, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише у разі проживання або роботи у забруднених зонах з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу такого проживання або роботи в цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, у встановлений вказаним Законом період з 26 квітня по 31 липня 1986 року позивач проживала у с. Нові Червища Камінь-Каширського району Волинської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, з 12 по 14 липня 1986 року, що є підставою для застосування початкової величини зниження пенсійного віку. Наведені обставини підтверджено при дослідженні даних трудової книжки і довідки виконкому Прилісненської сільської ради Волинської області № 1499 від 30 грудня 2020 року.

У подальшому, а саме з 15 липня 1986 року по 28 квітня 1987 року ОСОБА_1 працювала у с. Нововолинськ, яке постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23 липня 1991 року не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Разом з тим, з 24 листопада 1987 року по 14 травня 1989 року позивач працювала в с. Нові Червища, а з 15 травня 1989 року по 15 серпня 1994 року - в с. Костюхнівка Волинського ОРС мінводхоз УРСР, які постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23 липня 1991 року віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (с. Нові Червища Камінь-Каширський район і с. Костюхнівка Маневицький район Волинська область). Про це свідчить довідка ПАТ "Волиньводбуд" № 35 від 11 січня 2020 року.

Наведене підтверджує те, що позивач станом на 01 січня 1993 року пропрацювала у зоні гарантованого добровільного відселення понад 3 роки (з 24 листопада 1987 року по 15 серпня 1994 року).

Враховуючи записи про періоди навчання і роботи позивача поза населеним пунктом прописки, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (з 01 вересня 1984 року по 11 липня 1986 року, з 15 липня 1986 року по 27 квітня 1987 року, з 15 травня 1989 року по 15 серпня 1994 року), що виключало можливість її постійного проживання саме у с. Нові Червища, висновок органу Пенсійного фонду про те, що позивачем не підтверджено факту проживання станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення протягом необхідних трьох років, є правильним.

Разом з цим, судом встановлено, що позивач станом на 01 січня 1993 року пропрацювала у зоні гарантованого добровільного відселення понад 3 роки, що не враховано органом Пенсійного фонду при розгляді документів ОСОБА_1 .

З врахуванням викладеного та положень статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд вважає підтвердженим пропрацювання позивача станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення понад 3 роки, відтак підстави відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, викладені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області у рішенні від 19 січня 2021 року і листі № 0600-0303-8/14212 від 17 лютого 2021 року, є протиправними і необгрунтованими.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію з 12 серпня 2020 року суд зазначає наступне.

Питання призначення пенсії належить до дискреційних повноважень відповідача за наслідками розгляду поданих особою заяви і документів та з дотриманням встановленої процедури.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача, а отже, не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому слід наголосити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Підставами для визнання протиправними дій чи скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії чи прийняв рішення. При цьому обов`язковою умовою оскарження дій, рішень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відтак, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи викладене, з метою відновлення порушеного Головним управлінням права позивача на пенсію суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву від 15 січня 2021 року про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку і прийняти відповідне рішення з врахування висновків суду, викладених в цьому рішенні.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 256 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Головного Управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", викладену у рішенні від 19 січня 2021 року і листі № 0600-0303-8/14212 від 17 лютого 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 січня 2021 року і вирішити питання призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М.Шимонович