Справа № 473/1828/23
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2023-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/1828/23
РІШЕННЯ

іменем України

"12" травня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки Хрипко М.Ю.,

представника відповідача Байдич Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України.

Вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України Р. Байдич (затвердженого начальником прикордонного загону ОСОБА_2 ) громадянку російської федерації ОСОБА_1 примусово видворено за межі території України.

Підставою для видворення слугувало те, що позивачка нелегально перетнула державний кордон України та не має документів, що дозволяють їй на законних підставах перебувати на території України.

Проте ОСОБА_1 просить визнати оскаржуване рішення протиправним та скасувати його, оскільки представником НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України під час його винесення не враховано те, що позивачка тривалий час мешкала на території України, з 20 грудня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України ( ОСОБА_3 ), має сім`ю та міцні соціальні зв`язки в Україні, має бажання легалізувати своє перебування на території України, а тому її видворення до російської федерації без урахування цих обставин:

- становить надмірне втручання у її приватне (сімейне) життя, є заходом, непропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, адже порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав особи та призведе до руйнування сім`ї;

- призведе до небезпеки для її життя та здоров`я, можливого переслідування та репресій з боку держави громадянської належності;

- призведе до невизначеності її статусу (враховуючи відсутність у позивачки документів, які підтверджують її особу та надають право виїзду за межі України, а також відсутність дипломатичних зв`язків між Україною та російською федерацією).

Також ОСОБА_1 просила врахувати те, що під час вирішення справи про її примусове видворення відповідачем було грубо порушено її права та порядок розгляду, а саме не було залучено перекладача та адвоката.

27 квітня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову. При цьому вказував, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону та обумовлене передбаченою законом підставою у зв`язку з незаконним перетинанням ОСОБА_1 , яка є громадянкою російської федерації та не має законних підстав для перебування на території України, державного кордону України. Відсутність у позивачки дозволу на право проживання на території України, за отриманням якого вона не зверталася, позбавляє її права на перебування в Україні. Також не є передбаченою законом підставою для порушення іноземцем міграційного законодавства проживання на території України його близьких родичів та членів сім`ї. Крім цього звертав увагу на те, що процедура видворення здійснювалася відповідачем з дотриманням прав позивачки, а твердження останньої про порушення її права на захист у зв`язку з відсутністю адвоката та перекладача не відповідають дійсності, оскільки остання виявила бажання захищати свої права самостійно та не потребувала послуг перекладача.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник Хрипко М.Ю. позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача Байдич Р.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , її представника Хрипко М.Ю., представника відповідача Байдич Р.О., дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 28 березня 2023 року о 19 год. 00 хв. на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону, на відстані до 5 метрів від лінії державного кордону України в районі проміжного прикордонного знаку №0506, було затримано громадянку російської федерації ОСОБА_1 , яка незаконно, поза офіційними пунктами пропуску в пішому порядку перетнула державний кордон з Республіки Молдова в Україну, на напрямку с. Нова Андріяшівка (Молдова) с. Лучинське (Україна).

Відповідно до ч. 2 ст. 263 КУпАП позивачку було затримано в адміністративному порядку строком до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення та поміщено до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС».

Під час проведення перевірки було встановлено, що позивачка є громадянкою російської федерації, проте не має документів, що посвідчують її особу, приналежність до громадянства, а також дають їй право законного перебування на території України.

Рішенням начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України Р. Байдич (затвердженого начальником прикордонного загону ОСОБА_2 ) від 30 березня 2023 року ОСОБА_1 примусово видворено за межі території України до країни походження або третьої країни.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (ст. 23 Закону).

Згідно ч.ч. 1, 8 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Ч.ч. 1, 2 ст. 30 вказаного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. (ч. 1 ст. 288 КАС України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, не має паспортного документа, не зверталася до компетентних органів та не отримувала документів, що надають їй право перебувати на території України, вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань, оскільки була затримана за незаконне перетинання державного кордону України.

Особа відповідачки на час винесення оскаржуваного рішення повністю встановлена.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона має міцні соціальні зв`язки, а також бажання легалізувати своє перебування на території України (за умови не вчинення нею без поважних причин дій щодо легалізації свого становища з 2019 року) суд відхиляє, як такі, що не підтверджені жодними доказами.

Та обставина, що з 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України ( ОСОБА_3 ), не звільняє її від відповідальності та наслідків порушення міграційного законодавства.

Зокрема, в постанові від 18 березня 2021 року у справі №522/14416/18 Верховним Судом зазначено про те, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

У цій же постанові Верховний Суд підкреслив, що реєстрація шлюбу іноземця з громадянкою України може бути визнана в якості законної підстави залишення та подальшого перебування на території України лише після звернення іноземця до органів міграційної служби та отримання посвідки на проживання в Україіні. Лише з вказаних підстав він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи при цьому норм міграційного законодавства.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі 343/2242/16, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17.

Що стосується доводів сторони позивачки про те, що примусове видворення до російської федерації призведе до небезпеки для її життя та здоров`я, можливого переслідування та репресій з боку держави громадянської належності, то в цій частині суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Подібні положення закріплені й в ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець, особа без громадянства, які перетнули кордон поза пунктами пропуску з уникненням прикордонного контролю, повинні невідкладно звернутися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні. В іншому випадку такі особи визнаються нелегальними мігрантами та несуть передбачені законом наслідки.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.ч. 2, 4 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

З пояснень учасників та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 незаконно перетнула державний кордон України з Республіки Молдова (де її життю, здоров`ю, безпеці нічого не загрожувало) не з наміром отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а з метою повернення до місця свого попереднього проживання та возз`єднання сім`ї.

Також встановлено, що остання після її затримання, не маючи для цього підстав, повідомила про себе неправдиву інформацію, декілька разів змінюючи пояснення щодо своєї особи та називаючись чужими іменами, без зволікань не звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а звернулася із відповідною заявою лише в процесі розгляду справи (27 квітня 2023 року).

При цьому, лише саме по собі проживання позивачки на території України та одруження з громадянином України (за відсутності інших обставин та фактів) не може свідчити, що в країні її громадянської належності останній може загрожувати небезпека для життя та здоров`я.

Навпаки, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року (а.с. 75), остання особисто звернулася до посольства російської федерації в Республіці Молдова з метою документування та подальшого виїзду до російської федерації.

Водночас, з листа Т.в.о. начальника Подільського РВ УСБУ в Одеській області від 02 травня 2023 року №65/29/955 (а.с. 74) вбачається про наявність інформації про те, що ОСОБА_1 причетна до функціонування «всеросийской общественной организации ветеранов «боевое братство», яка можливо координується спецслужбами російської федерації та надає сприяння представникам терористичних організації на території України.

Стосовно доводів позову про порушення відповідачем процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення з огляду на відсутність адвоката та перекладача, то суд зазначає про таке.

У п. 2 ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Також Конвенцією декларовано право особи захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя (ч. 2 ст. 6).

Про важливість забезпечення права особи на адвоката та перекладача під час здійснення процедури примусового повернення/видворення за межі території України неодноразово наголошувалось й в постановах Верховного Суду.

Водночас, у постанові від 07 лютого 2023 року у справі № 522/7918/22 Верховний Суд уточнив, що залучення перекладача до участі в розгляді адміністративної справи є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача відповідний орган в такому випадку зобов`язаний його забезпечити. В іншому випадку, якщо особа відмовилася від реалізації цього права, підстави для визнання цього права порушеним відсутні.

Це правило також поширюється на залучення адвоката.

З копій протоколу про адміністративне затримання від 28 березня 2023 року (а.с. 36), протоколу про адміністративне правопорушення від 29 березня 2023 року (а.с. 37), письмових пояснень ОСОБА_1 від 29 березня 2023 року (а.с. 50) вбачається, що під час складення вказаних документів та вирішення питання щодо видворення остання виявляла бажання захищати свої права самостійно, вказувала, що володіє українською мовою та не потребує послуг перекладача (про що свідчать її особисті підписи на вказаних документах).

За такого, підстави для залучення адвоката та перекладача відповідачем в процесі вирішення питання про видворення були відсутні.

Таким чином, доводи про порушення відповідачем процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення не можуть бути прийняті до уваги.

За встановлених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 288 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Вуїв