Справа № 420/2639/23
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2639/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хом`якової В.В, розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, стягнення з Державного бюджету матеріальної шкоди, витрат по сплаті виконавчого збору,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 08 лютого 2023 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04-63/У від 06.11.2020, винесену уповноваженою особою Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області;

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021, винесену уповноваженою особою Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області;

стягнути з Державного бюджету через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04-63/У від 06.11.2020р. видана ГУ ДПС у Дніпропетровській у розмірі 35 588 гривень 74 копійки;

стягнути з Державного бюджету через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 ) матеріальну шкоду, завдану вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021р. видана ГУ ДПС у Дніпропетровській у розмірі у розмірі 3 300 гривень 00 копійок;

стягнути з Державного бюджету через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого виконавчого збору за виконавчим провадженням №66603207 у розмірі 3 827 гривень 87 копійок;

стягнути з Державного бюджету через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого виконавчого збору за виконавчим провадженням №66580787 у розмірі 599 гривень 00 копійок;

стягнути на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073 гривні 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.01.2023 під час ознайомлення з виконавчими провадженнями Соборного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ВП №№66603207,66580787 позивач дізнався про факт прийняття ГУ ДПС у Дніпропетровській області (відповідачем-1) вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04-63/У від 06.11.2020 (видана про стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску станом на 21.07.2021 у сумі 35 588,74 грн. (ВП №66603207), та №Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021р" (стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску станом на 09.08.2021 у сумі 3 300,00 грн. (ВП №66580787).)

Позивач сплатив заборгованість з єдиного внеску з метою уникнення негативних наслідків, але не згодний з нарахуванням єдиного внеску, тому звернувся до суду. Вказує, що він є адвокатом, але у спірний період не здійснював незалежну професійну діяльність, а був найманим працівником Публічного акціонерного товариства АБ "ПІВДЕННИЙ" (), За період 2020-2021 роки публічне акціонерне товариство АБ "ПІВДЕННИЙ" виплачувало позивачу заробітну плату, нараховувало та перераховувало суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується вказаними вище довідками та даними з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Сплата єдиного внеску підтверджується даними про трудовий стаж у трудовій книжці та довідкою банка вих. № 10/001/3239/2023-ПД від 27.01.2023 , даними з Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма 7-ОК).

Позивач зазначає, що нормами Закону від 8 липня 2010 року №2464-УІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі також Закон №2464-УІ) не передбачений обов`язок та /або право контролюючого органу формувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) на підставі даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. Відповідач мав право нарахувати внесок, прийнявши вимогу про його сплату на підставі: акту перевірки; звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до Закону нараховується внесок. Таким чином, відповідачем порушено процедуру формування та надсилання податкової вимоги. В межах виконавчих проваджень, відкритих на підставі незаконних вимог про сплату боргу (недоїмки), ОСОБА_1 було сплачено в повному обсязі кошти, що підлягали стягненню в межах виконавчих проваджень в розмірі 43 315,61 гривень, а саме: 35 588,74 грн. - за вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04-63/У від 06.11.2020р.; З 300,00 грн. - за вимогою про сплаті боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021р; З 827,87 грн. - виконавчого збору та витрат на примусове виконання за виконавчим провадженням №66603207; 599,00 грн. - виконавчого збору та витрат на примусове виконання за виконавчим провадженням №66580787, які підлягають стягненню як шкода, що заподіяна незаконними діями Головного управління ДПС в Дніпропетровській області.

15.02.2023 судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у спрощеному позовному провадженні без виклику представників сторін за наявними у справі матеріалами.

17.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 (ГУ ДПС в Дніпропетровській області) заперечує проти позову, просить відмовити в його задоволенні. Зазначає, що відповідно до інформаційної системи податкового органу ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Соборна ДПІ), як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю обліковується на загальній системі оподаткування та відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464 є платником єдиного внеску. З 01 січня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 7 та частини п`ятої статті 8 Закону №2464 фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування нараховують та сплачують єдиний внесок у розмірі 22 відсотка на суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі не отримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, дані особи зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Так, відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону №2464 з січня 2018 року зазначена категорія платників зобов`язана сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за яких нараховується заробітна плата (дохід). Згідно з нормами частини п`ятої етапі 8 Закону № 2464 єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску. Сума мінімального страхового внеску за місяць у 2017 році складала 704,00 грн, так як відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" розмір мінімальної заробітної плати складав 3200,00 грн (3200 х 22 відсотки). Сума мінімального страхового внеску за місяць у 2018 році складала 819, 06 грн., так як відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір мінімальної заробітної плати складав 3723,00 грн (3723 х 22 відсотки). Сума мінімального страхового внеску за місяць у 2019 році складала 918, 06 грн., так як відповідно до Закону України І "Про Державний бюджет України на 2019 рік" розмір мінімальної заробітної плати складав 4173,00 грн (4173 х 22 відсотки). Сума мінімального страхового внеску за місяць у 2020 році складала спочатку 1039, 06 гри., так як відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 розмір мінімальної заробітної плати складав 4723,00 грн (4723 х 22 відсотки), надалі з 01.09.2020 розмір мінімальної заробітної плати складав 5000,00 грн (5000 х 22 відсотки = 1100 грн).

З метою ведення контролю за сплатою єдиного внеску по даній категорії платників Державною податковою службою України розроблено алгоритм відображення в інтегрованій картці платника по коду бюджетної класифікації 71040000 (далі - ІКП) сум квартальних нарахувань з єдиного внеску: за 2017 рік - 8448,00 грн., термін сплати до 09.02.2018; за І квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.04.2018; за II квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.07.2018; за III квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.10.2018; - за IV квартал 2018 року -2457,18 грн., термін сплати до 21.01.2019; за І квартал 2019 року - 2754,18 гри., термін сплати до 19.04.2019; за II квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 19.07.2019; за III квартал 2019 року -2754,18 гри., термін сплати до 21.01.2019; за IV квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 20.01.2020; за І квартал 2020 року - 2078,12 грн, строк сплати до 21.04.2020; за II квартал 2020 року - 1039,06 грн. термін сплаті до 20.07.2020; за III квартал 2020 року - 3178,12 гри. термін сплати 19.10.2020; за VI квартал 2020 року - 3300., по строку сплати 19.01.2021.

Відповідно до пункту 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року (далі - Інструкція №449) вимога про сплату боргу (недоїмки) формується і на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. У зв`язку із наявністю заборгованості з єдиного внеску сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04-36/У від 06.11.2020 у розмірі 35588,74 грн., №Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021 у розмірі 3300,00 грн.

Відповідно до положень Закону №2464-VI роботодавці, які використовують працю фізичних осіб, є самостійними платниками єдиного внеску, а фізичні особи підприємці також є самостійними платниками єдиного внеску. Те, що роботодавець сплачував єдиний внесок за позивача, не звільняє останнього від обов`язку сплачувати єдиний внесок за себе як за фізичну особу-підприємця.

Відпводіач-2 не надав суду відзиву на позовну заяву.

05.04.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій посилається на порушення відповідачем-1 строку надання відзиву. Також звертає увагу суду, що він є адвокатом відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого КДКА Дніпропетровської області 16.03.2009 року. Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою лише за умови, що вона не є найманим працівником. Якщо адвокат обирає індивідуальну діяльність, цьому кореспондує обов`язок стати на облік в контролюючому органі та сплачувати єдиний соціальний внесок на умовах, визначених Законом України від 8 липня 2010 року №2464-УІ , якщо ж особа працює за трудовим договором, платником єдиного внеску за неї, відповідно до цього ж Закону, є її роботодавець (підприємство, установа та організація, яке використовує працю фізичної особи на умовах трудового договору або на інших умовах, передбачених законодавством). При цьому база нарахування єдиного соціального внеску для означених вище платників податку є різною (сума нарахованої працівникові заробітної плати та сума доходу (прибутку), отриманого від незалежної професійної діяльності). Також зазначає про те, що Дніпропетровський окружний адміністративний суд прийняв рішення за позовами ОСОБА_1 в аналогічних правовідносинах, які набрали законної сили (рішення від 08.12.2020 по справі №160/12644/20 та рішення від 14.12.2020 по справі №160/12696/20). У зазначених справах судом вже був встановлений факт неправомірного нарахування контролюючим органом суми недоїмки з 2017 по 2019 рік. Однак, ГУ ДПС в Дніпропетровській області, ігноруючи преюдиційний характер судових рішень по справах №160/12644/20 та №160/12696/2, повторно нарахувало в оскаржуваних вимогах суму недоїмки за 2017 - 2019 роки.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з урахуванням перебування судді у відпустці з 27.03.2023 по 23.04.2023.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 є адвокатом відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю виданого КДКА Дніпропетровської області 16.03.2009 року.

Згідно відомостей трудової книжки позивача НОМЕР_1 , останній 07.11.2012 року прийнятий на посаду юрисконсульта відділу по роботі з проблемними кредитами управління та поверненню проблемних активів (запис № 24), 06.04.2016 року переведений на посаду директора юридичного департаменту (запис № 27). Довідкою АТ "Південний" № 10/001/3239/2023-ПД від 27.01.2023 підтверджено нарахування та виплату ОСОБА_1 доходу у вигляді заробітної плати та сплату єдиного соціального внеску за період 201-2020 рр.

Головним управлінням ДПС в Одеській області відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів було сформовано вимоги про сплату позивачем боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04-36/У від 06.11.2020 у розмірі 35588,74 грн., №Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021 у розмірі 3300,00 грн.

Як стверджує відповідач, контролюючим органом було нараховано позивачу єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску за відомостями інтегрованої картки платника по коду бюджетної класифікації 71040000 : за 2017 рік - 8448,00 грн., термін сплати до 09.02.2018; за І - IV квартали 2018 року - 9828,72 грн. ( 2457,18 грн. за кожний квартал); по строках, відповідно, 19.04.2019 року, 19.07.2019 року, 21.10.2019 року, 20.01.2020 , за І - IV квартали 2019 року - на загальну суму 11 016,72 грн. (по строках 19.04.2019 , 19.07.2019 , 21.10.2019 , 20.01.2020 ) ( 2754,18 грн. за кожний квартал); за І - ІІІ квартали 2020 року на загальну суму 6295,30грн., що складається з І квартал 2020 року - 2 078,12 грн. ; ІІ квартал 2020 року - 1 039,06 грн. , ІІІ квартал 2020 року на загальну суму 3 178,12 грн. , ІV квартал 2020 року - 2 200,00 грн.

Згідно ч.4 ст. 25 Закону № 2464-УІ вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, тому були направлені відповідачем-1 до Державної виконавчої служби для виконання та примусового стягнення боргу з єдиного внеску.

Не погоджуючись із вищенаведеними вимогами про сплату боргу (недоїмки) та вважаючи їх протиправними і необґрунтованими, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам,суд зазначає та враховує наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України).

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) та Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року (далі - Інструкція №449).

Статтею 2 Закону №2464-VI зазначено, що виключно цим Законом визначаються порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Статтею 12 зазначеного Закону в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 04.07.2013 року №406-VII до завдань центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, віднесено забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Зокрема, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску; здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску; встановлює форми, строки і порядок прийняття та обробки звітності, зокрема в електронній формі, від платників щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування; здійснює інші функції, передбачені законодавством.

За змістом ст.13 Закону №2464-VI з метою виконання зазначених завдань та функцій органам доходів і зборів були надані повноваження, в тому числі: проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб-підприємців, бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки; застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску; здійснювати інші функції, передбачені законодавством.

Статтею 14 Закону №2464-VI встановлені обов`язки органів доходів і зборів, серед яких є обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

З наведеними нормами Закону №2464-VI кореспондуються п.п.41.1 і 41.2 ст.41 Податкового кодексу України, за змістом яких органи доходів і зборів (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, та його територіальні органи) забезпечують формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечують формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Одночасно органи доходів і зборів (як контролюючі органи) є органами стягнення, уповноваженими здійснювати заходи щодо забезпечення погашення недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, визначених цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року №5076-УІ (надалі також - Закон №5076-VI) адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини третьої статті 4, частини першої статті 13 Закону №5076-УІ адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (ч.2 ст.13 Закону України №5076-VI від 05.07.2012 "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Тобто, законодавець у поняття "платника єдиного внеску" у контексті пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачив дві одночасні умови: а) провадження незалежної професійної діяльності; б) отримання доходу від цієї діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-УІ (в редакції, чинній на час винесення податкових вимог) єдиний внесок нараховується: - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з вимогами ч.12 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що для адвокатів базою нарахування єдиного внеску є самостійно визначена платниками сума, що не може бути більшою максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п.5 ч.1 статті 1 Закону №2464-VI).

Частиною 5 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Закон №2464-VI не ставить у залежність обов`язок із сплати єдиного внеску від факту отримання чи неотримання в певному звітному періоді особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, доходу (прибутку) від здійснення такої діяльності.

При цьому Закон №2464-VI звільняє від сплати єдиного внеску лише осіб, які зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини 1 статті 4, та отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями чинним законодавством не передбачено.

Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення адвокатської діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано на законодавчому рівні, але сформована стала судова практика з цього питання.

Так, особи, які провадять в тому числі адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" до платників єдиного внеску. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.11.2018 року (справа № 820/1538/17). Також Верховний Суд у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та від 5 березня 2020 року (справа №824/509/19-а) досліджував проблематику питання щодо адміністрування Законом № 2464-V єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, та у своєму рішенні зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Наявність в особи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує його право як адвоката на здійснення незалежної професійної діяльності, однак не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Якщо адвокат є найманим працівником, він застрахований і єдиний внесок за нього платить роботодавець. Тобто мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

"Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ДФС, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску", - зазначено в постанові КАС ВС від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19).

Суд приймає до уваги, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування у само зайнятих осіб є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, на підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Як вже зазначалось вище, згідно відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма 7-ОК) за позивача єдиний внесок як за застраховану особу, в розмірі не менше мінімального у період з 2012 по 2021 рр. включно сплачував роботодавець - ПАТ Акціонернийй банк "Південний", що підтверджується також довідкою банку № 10/001/3239/2023- ПД від 27.01.2023 року, та відповідачем-1 не заперечується. Доказів отримання позивачем у цей період інших доходів, зокрема від провадження адвокатської діяльності, відповідачем-1 до суду не надано та про наявність таких доходів не зазначено.

Отже, в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період 2017-2020 роки сплачував роботодавець в розмірі, не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем, ще і як адвокатом. За таких умов суд вважає за необхідне визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1805-52/04- 63/У від 06.11.2020, № Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021.

Доводи позивача про порушення порядку формування вимог суд вважає необгрунтованими, оскільки ч.3 ст. 9 Закону № 2464-УІ дозволяє контролюючому органу здійснювати обчислення єдиного внеску на підставі не тільки актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, а й за висновками перевірки звітності, що подається платниками до податкових органів.

Щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями ГУ ДПС в Дніпропетровській області у вигляді винесення протиправних вимог, суд дійшов наступного.

Відповідно до пп.17.1.10 п.17.1 ст.17 Податкового кодексу України платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом. Підпунктом 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що надміру сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені визначені статтею 43 ПК України. Відповідно до пункту 43.1 статті 43 вказаного Кодексу помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Пунктом 43.3 цієї ж статті передбачено, що обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

За приписами пункту 43.4 статті 43 ПК України платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Згідно пункту 43.5 статті 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані, або з єдиного рахунку.

Положення статті 43 Податкового кодексу України узгоджуються з нормами Порядку інформаційної взаємодії Державної фіскальної служби України, її територіальних органів, Державної казначейської служби України, її територіальних органів, місцевих фінансових органів у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №60 від 11.02.2019 (далі - Порядок №60), а також Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, та перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій, визначених за даними системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013 (далі Порядок №787).

Позивач не звертався до відповідача-1 із заявою щодо повернення помилково сплачених сум грошових зобов`язань з єдиного внеску, йому не відмовляли в такому поверненні. Тому сплачені позивачем суми єдиного внеску за спірними вимогами на день розгляду справи не підлягають поверненню в примусовому порядку, оскільки позивачем не використаний добровільний порядок їх повернення.

Що стосується доводів позивача про наявність шкоди, завданої позивачу неправомірними рішеннями органу ДПС, то суд вважає ці вимоги такими, що не підлягають задоволенню, як не доведеними належними доказами, та передчасними. Для відшкодування шкоди, завданої органом ДПС, необхідно довести наявність всіх елементів цивільного правопорушення, окрім вини заподіювача. Такими елементами є: неправомірність рішення посадової особи ДПС (доказом є судове рішення, зокрема, про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, що набрало законної сили); наявність шкоди, завданої платнику податків (необхідно надати достатні докази того, що шкода/збитки була дійсно спричинена); причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Судове рішення по даній справі ще не набрало законної сили, також позивач не надав суду доказів сплати 38888 грн. 74 коп. єдиного внеску.

Суд відмовляє у вимогах позивача про стягнення з Державного бюджету через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області 38888 грн. 74 коп. матеріальної шкоди, завданою прийняттям вимог ГУ ДПС у Дніпропетровській області №Ф-1805-52/04- 63/У від 06.11.2020, № Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державного бюджету через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 за виконавчим провадженням №66603207 3827 гривень 87 копійок виконавчого збору, та за виконавчим провадженням №66580787 599 гривень виконавчого збору, то суд також вважає ці вимоги передчасними. Вказані кошти були зараховані до державного бюджету, а тому відповідачем за таким позовом мають бути не тільки Казначейська служба, а й відповідний відділ виконавчої служби. Позивачем визначено лише одного відповідача, а тому заявлені ним в цій частині вимоги з неналежним суб`єктним складом не підлягають задоволенню.

За приписами ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктом 7 ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Згідно з ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Отже підставами для повернення стягнутого виконавчого збору є: 1) закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню; 2) визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи те, що вимоги про про сплату боргу, на виконання яких були відкриті виконавчі провадження №66603207 та №66580787, визнані судом протиправними та скасовані, позивач має право на повернення надміру зарахованих до державного бюджету сум виконавчого збору, але після набрання судовим рішенням законної сили. Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) визначає Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787. Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, тобто органу державної виконавчої служби разом зі заявою про повернення коштів з бюджету.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищезазначені висновки суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1073 грн. 60 коп. , які підлягають стягненню з Головного управління управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача, оскільки спір доведений до розгляду в суді з вини відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 193, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області №Ф-1805-52/04- 63/У від 06.11.2020, № Ф-1805-52/04-63/У від 05.02.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 ( рнокпп НОМЕР_2 ) витрати на оплату судового збору у розмірі 1073 (тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду .

Повний текст рішення суду складений 11.05.2023.

Суддя В.В.Хом`якова