Справа № 260/2135/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2135/22 пров. № А/857/5444/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Мухомедьянова Владислава Аркадійовича, діючого на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах громадянки російської федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. про визнання протиправним і скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Скраль Т.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10 год. 55 хв. 07.02.2023р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 17.02.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

20.06.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Мухомедьянов В.А., діючий на підставі ордеру на надання правової допомоги від імені та в інтересах громадянки російської федерації /рф/ ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ відповідача Головного управління /ГУ/ Державної міграційної служби /ДМС/ України в Закарпатській обл. № 29 від 15.06.2022р., яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ГУ ДМС України в Закарпатській обл. прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1, а.с.1-10, 19-28).

Згідно ухвали суду від 06.07.2022р. вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (Т.1, а.с.30-32).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ відповідача ГУ ДМС України в Закарпатській обл. № 29 від 15.06.2022р., яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ГУ ДМС України в Закарпатській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022р., з урахуванням висновків суду; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.2, а.с.140-149).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ДМС України в Закарпатській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до неправильного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (Т.2, а.с.151-154).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 27.05.2022р. позивач звернулася до ГУ ДМС України в Закарпатській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за нововиявленими обставинами, у зв`язку із виїздом до м.Ужгород, пов`язаним із загостренням військової агресії з боку рф на території Одеської обл. У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.05.2022р. позивач зазначила, що у зв`язку із виникненням нововиявлених обставин, внаслідок яких має додаткові, крім наведених під час анкетування та співбесід, побоювань стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни внаслідок таких побоювань, існує необхідність перегляду матеріалів особової справи № 20190D00008 та дослідження нововиявлених обставин.

Так, поряд із політичним переслідуванням, тиску на неї з боку спецслужб рф через її опозиційну діяльність, на неї з метою припинення її політичної діяльності, фінансування політичних сил, опозиційних до діючої влади, здійснювався тиск як на підприємця.

Однак, за результатами витребування додаткових документів від ГУ ДМС в Одеській обл., проведення співбесіди 06.06.2022р. з позивачем, з`ясовано, що банкрутство підприємства «Русская лоза» розпочалося з 2013р., по відношенню до позивача в 2015 році, коли остання проживала в рф.

Отже, вказана обставина не є нововиявленою і виникла до прийняття 14.01.2019р. рішення за першим зверненням позивача.

Також колишній цивільний чоловік і неповнолітня донька позивача продовжують проживати в рф, позивач суперечливо пояснює причини виїзду з рф, її твердження про переслідування через опозиційну діяльність не можна вважати достовірними і правдоподібними.

Позивач не навела достатньої аргументації своїм побоюванням або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У зв`язку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування позивач не навела, аналіз матеріалів справи свідчить, що її побоювання стати жертвою переслідування з боку влади рф є неправдоподібними.

Позивач не вказала також аргументів щодо свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту».

Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що вона була причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.

15.06.2022р. посадовою особою органу міграційної служби прийнято висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача адвокат Мухомедьянов В.А. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.169-178).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, 04.12.2018р. позивач ОСОБА_1 вперше звернулася до ГУ ДМС України в Одеській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за якою ГУ ДМС України в Одеській обл. відкрило особову справу № 2019OD00008 (Т.1, а.с.153-158).

28.01.2019р. ГУ ДМС в Одеській обл. згідно наказу № 18 відмовило позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.2, а.с.17).

08.07.2019р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду в справі № 420/782/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС України в Одеській обл. «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 18 від 28.01.2019р.; зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській обл. відповідно до процедури, передбаченої ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.04.2020р. висновком головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській обл. по справі № 2019OD0008 вирішено, що доцільно відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці рф ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину, як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, є відсутніми (Т.2, а.с.72-126).

12.05.2020р. рішенням ДМС України № 135-20 підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській обл. та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки рф ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із наказом ДМС України № 135-20 від 12.05.2020р., позивач 02.06.2020р. звернулась з позовною заявою до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020р. в справі № 420/4695/20 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 135-20 від 12.05.2020р., яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.10.2020р. наказом управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській обл. № 203, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019р. в справі № 420/782/19 вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки рф ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина.

16.02.2021р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021р. в справі № 420/4695/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020р. в справі № 420/4695/20 - без змін.

13.05.2021р. позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській обл. із заявою про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява).

Заява була прийнята та зареєстрована ГУ ДМС України в Одеській обл. 14.05.2021р. за вх. № Л-615/6/5101-21 (Т.2 а.с.21-22).

27.05.2021р. представник позивача отримав відповідь начальника ГУ ДМС України в Одеській обл. на заяву від 13.05.2021р. (Т.2, а.с.18-20).

04.03.2022р. Одеським окружним адміністративним судом у справі № 420/9086/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській обл. щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.05.2021р.; зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській обл. розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.05.2021р. (вх. № Л-615/6/5101-21 від 14.05.2021р.), з урахуванням оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні; в задоволенні інших вимог відмовлено (Т.1, а.с.121-136).

09.08.2022р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду вказане рішення суду залишено без змін.

12.09.2022р. ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДМС України в Одеській обл. на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2022р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022р. у справі № 420/9086/21.

24.05.2022р. Одеська обласна прокуратура повідомила адвоката Козлова О.О. на клопотання від 20.05.2022р., яке надійшло до обласної прокуратури 23.05.2022р. та зареєстровано за № 17012-22, щодо надання дозволу ОСОБА_1 виїхати за межі м.Одеси до м.Ужгород, про те, що обласна прокуратура не заперечує у виїзді позивача до м.Ужгород у разі загострення військової агресії з боку рф на території Одеської обл. та виникненню реальної загрози її життя та здоров`ю, за умови повернення особи до постійного місця проживання на території м.Одеси у строк до 15.07.2022р. (Т.1, а.с.140).

27.05.2022р. позивач звернулася до ГУ ДМС України в Закарпатській обл. із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1, а.с.45-47).

У своїй заяві просить повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Мотивами такої заяви зазначено те, що 04.12.2018р. ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС України в Одеській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за якою відкрито особову справу №2019ОD00008. У зв`язку із нововиявленими обставинами вона має додаткові, крім наведених під час анкетування та співбесід, побоювання стати жертвою переслідувань у країні своєї громадської належності. Поряд із політичним переслідуванням, тиску на неї з боку спецслужб рф через її опозиційну діяльність, на неї з метою припинення її політичної діяльності, фінансування політичних сил, опозиційних до діючої влади, здійснювався тиск як на підприємця. Позивач була єдиним власником підприємства «Русская лоза», яке активно займалося виноробством, було одним з найбільших заводів з виробництва вина на території рф. З метою тиску на неї офіційною владою рф вказане підприємство доведено до банкрутства. Банкрутству зазначеного підприємства передували постійні телефонні дзвінки з пропозиціями продати підприємство, які з часом переросли у погрози. Влітку 2013 року була затримана в аеропорту м.Анапа (рф) з метою допиту, пов`язаного з банкрутством підприємства «Русска лоза». Крім того, банкрутство цього підприємства співпадає у часі з порушенням проти неї сфабрикованої кримінальної справи. Відповідно до відкритих джерел інформації в мережі Інтернет, новим власником майна збанкрутілого підприємства став ОСОБА_2 , який є уповноваженим президента рф із захисту прав підприємців (виноробство є хобі президента рф, про що він неодноразово заявляв у своїх інтерв`ю). Вказані обставини підтверджують наявність тиску офіційної влади на неї через політичні переконання шляхом обмеження вільного здійснення нею підприємницької діяльності. Публікації, які містяться у відкритому доступі у мережі Інтернет та додані до даної заяви підтверджують, що підприємство «Русская лоза» мало чималі активи, було лідером російського ринку з продажу вин, однак доведено до банкрутства представниками діючої влади рф. Вказане підтверджено копіями рішень Арбітражного суду м.Москви та Дев`ятого арбітражного апеляційного суду м.Москви по справі Хе А40-244300/15-174- 379, які датовані 2020-2021pp. та які додані до даної заяви. Так, відповідно до рішення Арбітражного суду м.Москви по справі № А40-244300/15-174-379 від 04.02.2020р. судом відмовлено в задоволенні заяви фінансового керуючого ОСОБА_3 про витребування додаткових доказів в ГУ МВС росії у м.Москва, зокрема, відомостей про кримінальну справу відносно ОСОБА_1 . Крім того, відповідно до рішення Арбітражного суду м.Москви по справі № А40-244300/15-174-379 від 04.12.2020р. судом витребувано інформацію щодо майна ОСОБА_1 , а також її дітей та їх батька ОСОБА_4 (вказана інформація не має жодного відношення до процедури банкрутства ОСОБА_1 , проте необхідна діючій владі для здійснення подальшого тиску на заявницю через членів її родини). Відповідно до рішення Арбітражного суду м.Москви по справі № А40-244300/15-174-379 від 23.03.2021р. та рішення Дев`ятого арбітражного апеляційного суду по справі № А40-244300/15-174-379 від 16.06.2021р. вбачається, що судова процедура банкрутства ОСОБА_1 триває до цього часу.

15.06.2022р. висновком працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішено, що доцільно прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви (Т.1, а.с.170-175).

15.06.2022р. наказом ГУ ДМС України в Закарпатській обл. № 29 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці рф ОСОБА_1 у зв`язку з необґрунтованістю заяви (Т.1, а.с.176).

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що принциповим у цій справі є та обставина, що позивач за заявою від 27.05.2022р. зазначає та просить повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту за заявою від 04.12.2018р., з якою вона зверталася до ГУ ДМС України в Одеській обл. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (за якою відкрито особову справу № 2019ОD00008). Проте, у зв`язку із нововиявленими обставинами має додаткові, крім наведених під час анкетування та співбесід, побоювання стати жертвою переслідувань у країні своєї громадської належності.

Відмовляючи в оформленні документів, відповідач зобов`язаний був перевірити відомості за заявою від 04.12.2018р. та за заявою від 27.05.2022р., оскільки саме з цими заявами позивач пов`язує виникнення нових обставин.

В порушення чинного законодавства України та порядку провадження за заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не було попередньо вивчено заяву позивача від 04.12.2018р. на предмет нових відомостей, що виникли або були подані, не проаналізовано наявність або відсутність підстав для відмови у прийнятті зазначеної заяви та не прийнято вмотивованого рішення в результаті розгляду та перевірки заяви.

Отже, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС в порушення пп.4.1. (б) розділу ІV Правил № 649 неповно розглянула відомості та інші документи, що підтверджують наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що в свою чергу послужило підставою для винесення протиправного наказу № 29 від 15.06.2022р., який підлягає скасуванню судом.

Водночас, похідні вимоги позивача зобов`язального характеру підлягають задоволенню у спосіб, з урахуванням встановлених судом обставин, а саме шляхом зобов`язання відповідача ГУ ДМС України в Закарпатській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022р. з урахуванням висновків суду.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі» у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

В оскаржуваній частині судового рішення колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України № 3671-VI від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ст.6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 6 ст.5 цього Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з п.6 ст.8 зазначеного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.4.6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р., у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

В п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження за її межами (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Згідно з п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців 1992 року особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» від 16.12.1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Як слідує із заяви від 27.05.2022р. позивач стверджувала те, що через її політичні переконання має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні її громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни внаслідок таких побоювань, (Т.1, а.с.45).

Фактично заява позивача від 27.05.2022р. співпадає із мотивами за заявою позивача до ГУ ДМС в Закарпатській обл. від 12.05.2021р. (Т.2, а.с.21-22).

У Висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів від 15.06.2022р. зазначено, що основною причиною виїзду з країни громадянської належності стало бажання уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій у сфері господарської діяльності на території рф. Враховано, що заявниця вперше 14.01.2019р. звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Одеській обл. За результатами розгляду заяви було прийнято рішення про відому в оформленні документів, яке було оскаржено до ДМС України та суду. На виконання рішення суду 08.07.2019р. прийнято рішення про оформленням документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України 12.05.2020р. заявниці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до звернення від 13.05.2021р. ОСОБА_1 просила переглянути матеріали особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядалася заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із новоявленими обставинами.

До цієї заяви (Т.2, а.с.22) позивачем додано ті самі роздруківки з Інтернету, що й до заяви від 27.05.2022р. (Т.1, а.с.47).

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач перевірив відомості, викладені за заявою від 13.05.2021р. та за заявою від 27.05.2022р.

27.05.2022р. заявниця повторно звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Закарпатській обл. за нововиявленими обставинами, у зв`язку із виїздом до м.Ужгород, пов`язаним із загостренням військової агресії з боку рф. У висновку детально описуються повідомлені позивачем обставини та відомості, повідомлені нею під час співбесіди 06.06.2022р. (Т.1. а.с.170-175).

Водночас, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів, відповідач повинен перевірити відомості за заявою від 04.12.2018р. та за заявою від 27.05.2022р., бо саме з цими заявами позивач пов`язує виникнення нових обставин.

Згідно з положеннями ст.40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС № 2013/32/ЕU від 26.06.2013р. «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС № 2013/32/ЕU від 26.06.2013р. «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» та норм національного законодавства слідує, що «повторна заява» означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови, коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», включаючи процедуру оскарження відповідного рішення;

В порушення чинного законодавства України та порядку провадження за заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не було попередньо вивчено заяву ОСОБА_1 від 04.12.2018р. на предмет нових відомостей, що виникли або були подані, не проаналізовано наявність або відсутність підстав для відмови у прийнятті зазначеної заяви та не прийнято вмотивованого рішення в результаті розгляду та перевірки заяви.

Отже, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС в порушення п.4.1. (б) розділу ІV Правил № 649 неповно розглянула відомості та інші документи, що підтверджують наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що в свою чергу слугувало підставою для винесення протиправного наказу № 29 від 15.06.2022р.

Окрім цього, у висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником.

В розглядуваному випадку у висновку ГУ ДМС України в Закарпатській обл. від 15.06.2022р. щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не вказано інформацію про ситуацію в країні походження заявниці рф, не проаналізовано актуальну інформацію по країні походження позивача за останні роки, яка свідчить про ігнорування протягом останніх кількох років прав людини на території рф.

Окрім цього, легальний виїзд позивача до України не спростовує можливість набуття нею статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, через обставини, що створюють підстави для виникнення такої необхідності після здійсненого переїзду, та які належним чином мають досліджуватися органами ДМС в ході розгляду справи про можливість надання такого статусу.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні».

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011р. «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

В ході розгляду справи щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не врахував той факт, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан, який продовжується на теперішній час.

Звідси, подання позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує особливого захисту, вже може вважатися додатковою підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в ситуації, яка склалась на теперішній час в рф.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем при розгляді заяви-анкети від 27.05.2022р. не в повному обсязі був проведений аналіз фактів переслідування позивача, інформації щодо країни походження та можливості безпечного повернення позивача. Відповідач фактично обмежився наданням оцінки фактам, обставинам та доказам у справі про банкрутство та кримінального провадження відносно позивача у кримінальній справі, порушеній відносно неї у рф. Разом з тим, актуальна інформація за останні роки, на яку, зокрема, посилається позивач, а також загальновідома інформація, що міститься у відкритому доступі, сукупно із позицією світової спільноти по відношенні до подій в рф, вимагає надання належної та справедливої оцінки з боку ГУ ДМС України в Закарпатській обл.

Під час вирішення питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача, колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, наведених обставин судом не встановлено.

Отже, апеляційний суд приходить до переконливого висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути питання заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022р., з урахуванням висновків суду.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про підставність та обґрунтованість заявленого позову в оскаржуваній частині, через що останній підлягає до часткового задоволення із вищевказаних мотивів.

Також в порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДМС України в Закарпатській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023р. в адміністративній справі № 260/2135/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Р. Б. Хобор
Н. В. Бруновська
Дата складання повного тексту судового рішення: 11.05.2023р.