Справа № 320/9639/20
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року

м. Київ

справа № 320/9639/20

адміністративне провадження № К/9901/47946/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Юрченко В.П.,

суддів: Васильєвої І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №320/9639/20

за позовом Державного підприємства "Племінний завод "Плосківський" до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу ДПС, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 (суддя Терлецька О.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2021 (головуючий суддя Черпіцька Л.Т., судді: Епель О.В., Пилипенко О.Є.),

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2020 року Державне підприємство «Племінний завод «Плосківський» (далі також - позивач, Підприємство) звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі також - відповідач, контролюючий орган), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» № від 10.07.2019, ухвалене Головним управлінням ДФС у Київській області;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 15.07.2019, ухвалене Головним управління ДФС у Київській області;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «В4» № від 15.07.2019, ухвалене Головним управлінням ДФС у Київській області;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 15.07.2019, ухвалене Головним управлінням ДФС у Київській області;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Д» № від 10.07.2019, ухвалене Головним управлінням ДФС у Київській області;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Д» № від 10.07.2019, ухвалене Головним управлінням ДФС у Київській області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Підприємство зазначає, що при здійсненні податкової перевірки відповідач не надав належної оцінки обставинам вилучення у позивача фінансово-господарських документів в межах кримінального провадження, у зв`язку з чим останній не міг надати їх оригінали під час проведення такої перевірки. Вказує, що перевірку необхідно було перенести у зв`язку з вилученням документів. Окрім того, наголошує на незаконності застосування контролюючим органом непрямих методів визначення розміру податкових зобов`язань.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 23 листопада 2021 року, позов задоволено у повному обсязі.

Так, судами встановлено, що Головним управлінням ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.07.2018. За результатами перевірки було складено акт №539/10-36-14-12/00849652 від 18.06.2019 (далі також - акт перевірки).

В акті зазначено, що позивач не надав до перевірки первинні документи, договори, акти, накладні, які б підтверджували здійснення господарських операцій у перевіреному періоді, і не надав документи бухгалтерського обліку. Також зазначається про неподання позивачем податкової і фінансової звітності контролюючим органам. На підставі чого відповідачем зроблено висновок, про заниження позивачем податків, які підлягають сплаті останнім до державного бюджету (податок на прибуток, ПДВ та інші) і про порушення зобов`язань щодо подання податкової звітності.

На підставі акту перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення (далі - ППР):

1) ППР форми «ПС» №4 від 10.07.2019, яким на позивача було накладено штраф за не забезпечення платником податків зберігання та не надання первинних документів в ході проведення перевірки на запит контролюючого органу, у розмірі 510 грн;

2) ППР «Р» № від 15.07.2019, яким збільшено зобов`язання позивачу з податку на додану вартість на суму 13 090 988 (тринадцять мільйонів дев`яносто тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн, з них 10 472 726 (десять мільйонів чотириста сімдесят дві тисячі сімсот двадцять шість) грн. - основне зобов`язання, 2 618 182 (два мільйони шістсот вісімнадцять тисяч сто вісімдесят дві) грн - штрафна санкція;

3) ППР форми «В4» № від 15.07.2019, яким визначається штрафна санкція. Розмір штрафної санкції в даному податковому повідомленні-рішенні не вказано;

4) ППР «Р» № від 15.07.2019, яким збільшено зобов`язання позивача з податку на прибуток приватних підприємств на суму 13 039 886 (тринадцять мільйонів тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн, з них 10 431 909 (десять мільйонів чотириста тридцять одна тисяча дев`ятсот дев`ять) грн 00 коп. - основне зобов`язання, 2 607 977 (два мільйони шістсот сім тисяч дев`ятсот сімдесят сім) грн - штрафна санкція;

5) ППР форми «Д» № від 10.07.2019, яким збільшено зобов`язання позивачу з податку на доходи фізичних осіб на суму 320 633 (один мільйон триста двадцять тисяч шістсот тридцять три) грн 06 коп., з них 782 047 (сімсот вісімдесят дві тисячі сорок сім) грн 20 коп. - основне зобов`язання, 538 585 (п`ятсот тридцять вісім тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 86 коп. - штрафна санкція;

6) ППР форми «Д» № від 10.07.2019, яким збільшено зобов`язання позивача з податку на доходи фізичних осіб (військовий збір) на суму 120 199 (сто двадцять тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн 61 коп., з них 71 308 (сімдесят одна тисяча триста вісім) грн 17 коп. - основне зобов`язання, 48 891 (сорок вісім тисяч вісімсот дев`яносто один) грн 44 коп. - штрафна санкція.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний суд, виходив з того, що первинні документи у позивача були вилучені правоохоронними органами, а контролюючим органом не було дотримано приписів пункту 85.9 статті 85 Податкового кодексу України та не перенесено термін проведення перевірки до дати отримання копій документів або забезпечення доступу до них.

З рішеннями судів попередніх інстанцій не погодився відповідач та подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, контролюючий орган посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29.05.2020 у справі №826/27811/15, від 28.05.2020 у справі №818/532/16, від 06.08.2019 у справі №160/8441/18, від 01.09.2020 у справі №320/2647/19, від 16.09.2020 у справі №808/2630/17 щодо застосування положень ст.44 Податкового кодексу України (далі також - ПК України), а саме наявності обов`язку платника податків під час проведення перевірки надати усі документи, які стосуються її проведення.

Також зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 щодо встановлення процесуального строку звернення до суду, а саме, що норма п.56.18 ст.56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду, такий строк визначено в ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства (далі також - КАС України), який становить шість місяців і який, як вважає контролюючий орган, Підприємством пропущено.

Порушенням норм процесуального права відповідач вважає не дослідження належним чином судами зібраних у справі доказів.

Ухвалою Верховного Суду від 29.12.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2021 у цій справі.

Підприємство у письмових запереченнях на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, врегульовано статтею 44 Податкового кодексу України.

Так, пунктом 44.1 вказаної статті визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності (пункт 44.3 статті 44).

Відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію (стаття 1). Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9).

З огляду на вказані норми права підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності не підтверджених відповідними первинними документами.

Таким чином, на підтвердження правомірності формування даних податкового обліку Товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які і є підставою для формування даних податкового та бухгалтерського обліку.

Згідно вимог пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності) (пункт 85.4 статті 85).

Отже платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

У разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови (пункт 85.6 статті 85).

Відповідно до вимог пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Відтак, ненадання платником податків документів на підтвердження задекларованих показників податкового обліку прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України до їх відсутності. Єдине виключення при застосуванні правових наслідків ненадання платником податків на вимогу контролюючого органу зазначених документів становить їх відсутність внаслідок виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами. При цьому виїмка документів або інше вилучення документів правоохоронними органами має бути підтверджено належними доказами.

Як стверджував позивач, договори, первинні документи, бухгалтерську і звітну документацію за перевіряємий період було вилучено у позивача Слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Київській області на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 09.01.2019 в межах кримінального провадження від 20.06.2018 №0000041 та на підставі ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 31.01.2018 в межах кримінального провадження №0003314 від 02.09.2015.

Зазначеним покликанням позивача судами було надано оцінку та зроблено висновок, що в даному випадку позивач не відмовлявся надавити запитувані документи, оскільки можливість їх надання у позивача була відсутня з огляду на вилучення первинних документів, а тому податковий орган протиправно здійснив перевірку.

При цьому суди, як на доказ такого вилучення посилаються на копію протоколу обшуку в офісному приміщенні позивача від 15.01.2019 (кримінальне провадження № 0000041) та копію протоколу тимчасового доступу від 07.02.2018 (кримінальне провадження № 0003314).

Отже суди при прийняті рішення виходили з того, що первинні документи у позивача були вилучені правоохоронними органами, а контролюючим органом не було дотримано приписів пункту 85.9 статті 85 ПК України та не перенесено термін проведення перевірки до дати отримання копій документів або забезпечення доступу до них.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки передчасними, а обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору такими, що не встановлені в повному обсязі.

У Податковому кодексі України не має визначення поняття вилучення документів правоохоронними органами.

Поряд з цим питання вилучення (виїмки) документів врегульовано положеннями Кримінально - процесуального кодексу України.

Відповідно до положень статті 160 Кримінально - процесуального кодексу України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку); тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Особа, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і оригіналів або копій документів, зобов`язана залишити володільцю речей і оригіналів або копій документів опис речей і оригіналів або копій документів, які були вилучені на виконання ухвали слідчого судді, суду. На вимогу володільця особою, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і документів, має бути залишено копію вилучених оригіналів документів (стаття 165 Кримінально - процесуального кодексу України).

Отже у разі вилучення (виїмки) оригіналів або копій документів володільцю таких надається опис вилучених документів чи їх копій, а також на вимогу володільця має бути залишено копії вилучених оригіналів документів.

Факт вилучення документів відображається у протоколі слідчої дії.

З аналізу вказаних норм вбачається, що вилучення (виїмка) документів може бути проведено виключно на підставі ухвали слідчого судді, суду і таке вилучення (виїмка) має бути підтверджено документально, описом, протоколом слідчої дії, тощо.

Як вже зазначалось вище, нормою пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України передбачено єдине виключення при застосуванні правових наслідків ненадання платником податків на вимогу контролюючого органу документів - це їх відсутність внаслідок виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами.

Тобто, надання документів на запит (вимогу) правоохоронного органу про їх витребування не є тією обставиною з якою норма пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України пов`язує незастосовність правових наслідків ненадання платником податків контролюючому органу документів під час проведення перевірки. Такими обставинами є виключно виїмка або інше вилучення документів правоохоронними органами.

Суд зазначає, що вилучення (виїмка) документів правоохоронними органами у платника податків повинно бути підтверджено належним чином, тобто належними та допустимими доказами.

При цьому, як вбачається з ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 09.01.2019 клопотання про проведення обшуку задоволено частково та надано дозвіл на проведення обшуку з метою відшукання та вилучення, зокрема: наказної документації про призначення (звільнення) службових осіб та їх посадових інструкцій ДП «Племінний завод «Плосківський» за період 2015-2018 роки (директорів, головних бухгалтерів, їх заступників та інших службових осіб, до службових обов`язків яких входять питання своєчасного та повного нарахування та сплати ЄСВ; платіжних доручень щодо сплати ДП «Племінний завод «Плосківський» єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2015 - 2018 роки; виписок руху грошових коштів по всім розрахунковим рахункам ДП «Племінний завод «Плосківський» за період з 01.01.2015 по 31.12.2018, відкритих в усіх банківських установах з зазначенням контрагентів (назва, код ЄДРПОУ) призначень платежу, датою платежу, сумою платежу, номером платіжного документу; карток із зразками підписів та відбитка печатки; статутів ДП «Племінний завод «Плосківський».

В задоволенні решти вимог клопотання відмовлено.

Тобто, відсутнє судове рішення про виїмку або вилучення договорів та первинних документів бухгалтерського та податкового обліку.

У протоколі ж обшуку від 15.01.2019 вказано інформацію про виявлення певних документів, перелік яких містить загальні відомості (без їх конкретизації), при цьому факту вилучення (виїмки) таких у ньому не зафіксовано.

Натомість копій ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 31.01.2018 в межах кримінального провадження №0003314 та протоколу тимчасового доступу від 07.02.2018 у цьому ж кримінальному провадженні, на які посилалися суди попередніх інстанцій, матеріали справи взагалі не містять.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до змісту акту перевірки контролюючий орган тричі звертався до Підприємства із запитами про надання копій первинних документів, однак жодної відповіді з зазначенням причин їх не виконання не надано, про що було складено відповідні акти.

Судами вказані обставини як і докази не досліджені належним чином, та не встановлено, чи був факт вилучення (виїмки) документів, та яким доказом він підтверджується, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази такого вилучення.

З огляду на вищевказане колегія суддів зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій нівелюють приписи матеріального закону та не свідчать про дотримання процесуального закону як щодо встановлення наявності або відсутності обставин (фактів) так і щодо стандартів доказування, а саме оцінки доказів та обставин, які можуть свідчити про недопустимість чи допустимість доказів, які використано судом для встановлення фактів та не встановлення обставин, що складає предмет доказування у даній справі.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про не встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та не дослідження доказів, що мають значення для правильного її вирішення.

Суд звертає увагу, що вказане має безпосереднє значення для правильного вирішення спору.

Окрім того, посилаючись на судову практику Великої Палати Верховного Суду у справах з іншими фактичними обставинами і предметом спору, у відзиві на касаційну скаргу позивач доводить суду про порушення процедури проведення перевірки, оскільки ухвала слідчого судді не є підставою для проведення перевірки, а акт перевірки в такому випадку не є належним доказом податкових правопорушень.

Колегія суддів звертає увагу, що суд розглядає справу в межах позовних вимог, які визначає самостійно позивач, а зазначена додаткова підстава не була заявлена як підстава позовних вимог.

За змістом частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Вказані вище обставини справи досліджені в неповному обсязі, тому для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вказане та встановити обставини пов`язані з наявністю у позивача первинних документів на момент проведення перевірки, підтвердженості факту виїмки/вилучення первинних документів, переліку вилучених документів, належністю, допустимістю та достовірністю доказів, що підтверджують такі обставини, надати оцінку таким обставинам в контексті вимог статті 44 ПК України.

Згідно статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають, оскільки судами не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

За правилами частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду та на те, що суд першої та апеляційної інстанцій не перевірили й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення позовних вимог, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Що ж до тверджень контролюючого органу про необхідність врахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19, то колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач звернувся до суду (12.10.2020) до зміни судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду. Ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі постановлена 19.10.2020, а постанова Верховного Суду у складі судової палати від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень оприлюднена 10.12.2020.

Судова палата у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 наголошувала на тому, що суди повинні уникати випадків скасування законних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи змінилось юридичне тлумачення відповідної норми права.

Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

За наведеного, Верховний Суд констатує відсутність правових підстав для застосування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19, у цій справі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу ДПС задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2021 у справі №320/9639/20 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ.П. Юрченко І.А. Васильєва І.Я.Олендер