Справа № 520/5388/22
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 р. Справа № 520/5388/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2022, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.11.22 по справі № 520/5388/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив суд:

- поновити на службі капітана поліції ОСОБА_1 , заступника командира полку поліції особливого призначення ГУ НП в Харківській області з 01.03.2022;

- скасувати Наказу №130 о/с від 01.03.2022 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2022 року по день фактичного поновлення на службі;

- звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на службі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 усі понесені судові витрати (в тому числі витрати на правову допомогу).

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що дисциплінарне стягнення накладено безпідставно, за відсутності події вчинення дисциплінарного проступку. Наполягав, що за усним дозволом керівника здійснював евакуацію родини до безпечного місця, прибув до м. Черкаси 26.02.2022р., протягом 2 діб зібрав необхідну кількість пального, проте 01.03.2022р. довідався про звільнення із служби, 02.03.2022р. здав зброю, боєкомплект, службове посвідчення, спеціальний жетон до Звенигородського РВП ГУ НП в Черкаській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2022 року позов - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що його думку в його діях відсутні зазначені відповідачем порушення Присяги, указу президента, а текст Наказу ГУНП Харківської області від 28.02.2022 року №148 йому взагалі не було доведено.

На переконання позивача, у зв`язку з відсутністю в його діях порушення Присяги, Наказу та Указу та те, що його дії були виконані за згодою командира та вони не є протиправними, то в його діях відсутні й ознаки дисциплінарного проступку.

Згідно ч.2 ст.13 Статуту дисциплінарне стягнення взагалі не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

Позивач вважає, що беручи до уваги відсутність будь-яких порушень позивача в його діях, не встановлення його вина у вчиненні інкримінованого йому дисциплінарного проступку та те, що він діяв у стані крайньої необхідності та необхідної оборони, рятуючи свою родину, вважаю, що його було протиправно звільнено зі служби та він підлягає на її поновленні.

Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що у ході проведення службового розслідування встановлено, що з 24.02.2022 по 28.02.2022 заступник командира полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_1 безпідставно був відсутній на службі без поважних причин, а також не взяв участі у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану під час його оголошення на всій території України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, тим самим вчинив дисциплінарний проступок, який є несумісним з подальшим проходженням служби в Національній поліції України.

Характер вчиненого ОСОБА_1 проступку свідчить про повне нехтування та зневажання своїм статусом та посадою поліцейського, проявленим абсолютно безвідповідальним ставленням його до українського народу, якому він зобов`язаний служити, своїх службових обов`язків, що є грубим порушенням службової дисципліни та абсолютно дискредитує ОСОБА_1 як поліцейського.

Представник відповідача наголошує, що такі дії ОСОБА_1 безумовно підривають авторитет Національної поліції України в очах громадян, оскільки поліцейський не має права проявляти слабкість замість мужності, переховуватись замість служити народу, та в очах поліцейських, які у воєнний час служать та спостерігають безпідставну відсутність на службі не просто поліцейського, а керівника, що підриває авторитетність керівництва поліції та самої служби в їх очах.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України, у період 29.07.2014р.-06.11.2015р. проходив службу в органах внутрішніх справ України у якості атестованого працівника міліції, у період 07.11.2015р.-01.03.2022р. проходив службу в лавах Національної поліції України, на момент вчинення діяння, котре послугувало підставою для звільнення обіймав посаду заступника начальника командира полку особливого призначення ГУ НП в Харківській області, згідно з наказом ГУ НП у Харківській області від 01.03.2022р. №130 о/с був звільнений зі служби в поліції з 01.03.2022р.

07.11.2015р. заявником була складена Присяга працівника Національної поліції.

Згідно з наказом ГУ НП в Харківській області від 04.10.2021р. №596 о/с був призначений на посаду заступника командира полку особливого призначення ГУ НП в Харківській області.

За викладеними у позові твердженнями заявника, 24.02.2022р. заявник отримав усний дозвіл керівника на проведення евакуації власної родини, вибув до м. Черкас, де знаходився до 01.03.2022р., коли і дізнався про звільнення зі служби в поліції.

28.02.2022р. підполковником поліції ОСОБА_2 було складено рапорт про відсутність заявника на службі.

Ця обставина відповідача самостійно визнаним заявником фактам, а тому окремому доказуванню не підлягає.

28.02.2022р. начальником ГУ НП в Харківській області було видано наказ №409 про призначення відносно заявника службового розслідування і створено Дисциплінарну комісію у складі 3 осіб, а саме: Голови полковника поліції ОСОБА_3 , начальника УГІ ГУ НП в Харківській області, члена комісії майора поліції ОСОБА_4 , начальника ВП, майора поліції ОСОБА_5 , заступника начальника ВСР УГІ ГУ НП в Харківській області.

28.02.2022р. працівниками ГУ НП в Харківській області на прізвища: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було складені акти про відсутність заявника на службі без поважних причин у період 24.02.2022р.-28.02.2022р.

Доказів оскарження заявником названого наказу до суду або посадової (службової) особи поліції вищого рівня матеріали справи не містять.

Доводів про наявність особистої зацікавленості членів Дисциплінарної комісії у формулюванні конкретних наперед визначених висновків службового розслідування текст позову не містить, у ході розгляду справи заявник таких аргументів не висловлював.

Доказів наявності реального конфлікту інтересів або потенційного конфлікту інтересів у стосунках між заявником та членами Дисциплінарної комісії матеріали справи не містять.

Ознак існування неприязних стосунків між заявником та членами створеної згаданим наказом дисциплінарної комісії (далі за текстом - Дисциплінарна комісія) судом на виконання вимог ст.9 КАС України не виявлено, таких доказів заявником до суду не подано.

Згідно з датованими 28.02.2022р. письмовими поясненнями поліцейських ГУ НП в Харківській області Діденко О.Г., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 заявник 24.02.2022р. отримав усний дозвіл командира полку на вибуття зі служби лише на 2 години, але після цього протягом 24.02.2022р.-28.02.2022р. заявник на службу не виходив.

Доказів складання відносно заявника у межах дисциплінарного провадження службової характеристики до матеріалів справи не надано.

Результати проведеного службового розслідування оформлені висновком Дисциплінарної комісії від 28.02.2022р. (далі за текстом - Висновок).

У тексті Висновку діяння/вчинок заявника за подією не виходу на службу без поважних причин 24.02.2022р.-28.02.2022р., не долучення до виконання завдань територіальної оборони, ухилення від участі у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану під час агресії Російської Федерації проти України було кваліфіковано Дисциплінарною комісією у якості вчинення дисциплінарного проступку - невиконання п.1 ч.1 ст.18, п.24 ч.1 ст.23, ч.2 ст.24 Закону України «Про Національну поліцію».

Висновок містить пропозицію Дисциплінарної комісії з приводу застосування до заявника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

28.02.2022р. Висновок був затверджений начальником ГУ НП в Харківській області.

28.02.2022р. начальником ГУ НП в Харківській області було видано наказ №148, яким до заявника з відображений у Висновку мотивів було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

Беззаперечних доказів ознайомлення заявника із цим наказом учасниками спору до матеріалів справи не подано.

01.03.2022р. начальником ГУ НП в Харківській області було видано наказ №138о/с, яким на реалізацію наказу начальника ГУ НП в Харківській області №148 від 28.02.2022р. заявника було звільнено зі служби в поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Беззаперечних доказів ознайомлення заявника із цим наказом учасниками спору до матеріалів справи не подано.

Календарна дата звільнення заявника зі служби у поліції припала на 01.03.2022 року.

Проте, двома повними попередніми місяцями несення заявником служби в поліції і отримання саме за це грошового забезпечення поліцейського є січень-лютий 2022 року.

Згідно з наданою на вимогу суду довідкою ГУ НП в Харківській області від 29.09.2022р. №299 за цей період часу заявник одержав 34.654,57грн. при 54 робочих днях служби.

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника у якості поліцейського складає 641,75грн.

Не погодившись із правомірністю накладеного дисциплінарного покарання, заявник ініціював даний спір.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання заявником чітких та однозначних наказів керівництва про невихід на роботу 24.02.2022р.-28.02.2022р. не знайшов підтвердження у ході розгляду даної справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", а також Дисциплінарного статуту Національної поліції України (затверджений Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII; далі за текстом - Статут, Дисциплінарний статут).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись приписами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною 1 ст.2 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" передбачено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Окрім того, п.24 ч.1 ст.23 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" визначено, що до повноважень поліції віднесено забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Також за п.34 ч.1 ст.23 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" повноваженням поліції є здійснення у взаємодії зі Збройними Силами України, Національною гвардією України, Державною прикордонною службою України, Державною спеціальною службою транспорту, Службою безпеки України боротьби з диверсійно-розвідувальними силами агресора (противника) та не передбаченими законами України воєнізованими або збройними формуваннями.

Згідно з п.2 ст.24 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Як вказано у ст.6 названого закону, поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.12 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського. Поліція не має права відмовити в розгляді або відкласти розгляд звернень стосовно забезпечення прав і свобод людини, юридичних осіб, інтересів суспільства та держави від протиправних посягань з посиланням на вихідний, святковий чи неробочий день або закінчення робочого дня.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського (п.1 ч.1 ст.18); професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва (п.2 ч.1 ст.18); поважати і не порушувати прав і свобод людини (п.3 ч.1 ст.18).

У силу дії спеціальної норми права - ч.2 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Частиною 1 ст.64 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", передбачено, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Отже, інститут Присяги працівника поліції вже сам по собі призначений імперативно забезпечити зразкове та бездоганне дотримання публічним службовцем - поліцейським закону як у повсякденній службовій, так і позаслужбовій (приватній) діяльності.

При цьому, ч.2 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" інститут Присяги працівника поліції забезпечує необхідність виконання завдань поліції безперервно та незалежно від дії будь-яких факторів, адже жодних виключень із загального правила законом не передбачено.

Слід зазначити, що в умовах запровадження в Україні правового режиму воєнного стану у зв`язку із збройною агресією ворога інститут Присяги працівника поліції призводить до набуття публічними інтересами суспільства беззаперечного пріоритету над будь-якими приватними власними інтересами поліцейського, унеможливлює як легальне пасивне знаходження діючого поліцейського на тимчасово окупованій ворогом території Держави поза межами: випадку полону, випадку постійного позбавлення свободи пересування, випадку виконання спеціального службового завдання, випадку настання стану розладу здоров`я до рівня нездатності вчинення збройного спротиву ворогу, випадку задіяння у русі опору (позаяк усі форми протилежної поведінки людини є за суттю, змістом та спрямованістю - ухиленням від несення поліцейської служби), так і правомірну відсутність поліцейського на роботі чи на робочому місці без поважних причин (позаяк усі форми протилежної поведінки людини також є за суттю, змістом та спрямованістю - ухиленням від несення поліцейської служби).

Обставина відсутності діючого поліцейського на службі під час дії запровадженого режиму воєнного стану об`єктивно вимагає від керівника такого поліцейського вжиття організаційно-правових заходів, спрямованих на з`ясування як дійсних причин відсутності поліцейського за місцем дислокації тероргану чи підрозділу Національної поліції, так і місця фізичного знаходження поліцейського, адже не виключає ймовірності настання випадку свідомого (за власною вільною волею) або вимушеного (під загрозою позбавлення життя, ушкодження здоров`я тощо) використання таким поліцейським практичних знань, умінь, навичок, знарядь, однострою, суспільних зв`язків проти інтересів Держави Україна.

У такому випадку втрата достовірної комунікації із відсутнім поліцейським у поєднанні із відсутністю документально підтверджених поважних причин невиконання поліцейським завдань Національної поліції України за місцем несення служби (наказ про відрядження, дозвіл про вибуття до іншої адміністративно-територіальної одиниці у службових цілях тощо) зумовлює правомірність управлінського рішення керівника органу Національної поліції України про припинення проходження громадянином України служби у лавах Національної поліції України, адже нівелює усі ризики стану вимушеної необізнаності суб`єкта владних повноважень в аспекті захисту публічних інтересів суспільства на збереження державного суверенітету України та недоторканність територіальної цілісності України.

За визначенням ч.1 ст.1 Статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

У силу ч.3 ст.1 Статуту до змісту службової дисципліни також віднесено такі обов`язки поліцейського як: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Разом з тим, коло обов`язків поліцейського та предмет службової дисципліни охоплює також і виконання повноважень поліції, прямо згаданих у ст.ст.2, 12, 23, 24 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію".

Протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції, у розумінні ч.1 ст.12 Статуту визнається дисциплінарним проступком.

Отже, до ознак дисциплінарного проступку поліцейського належать: 1) недотримання вимог чинних нормативно-правових актів; 2) недотримання Присяги працівника поліції; 3) невиконання наказів керівників; 4) неналежний рівень знань положень нормативно-правових актів та змісту власних функціональних обов`язків за посадою; 5) не виявлення поваги до прав, честі і гідності людини, не утримання від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 6) ненадання допомоги та не запобігання вчиненню правопорушень; 7) не вжиття заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського із одночасним інформуванням про це безпосереднього керівника; 8) не утримання від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки; 9) не утримання від дій, що підривають авторитет Національної поліції України; 10) недотримання правил внутрішнього розпорядку; 11) невиконання заходів безпеки у службовій діяльності; 12) незабезпечення належного рівня власної професійної підготовки (кваліфікації); 13) неналежне ставлення до збереження службового майна, незабезпечення належного стану зброї та спеціальних засобів; 14) не виявлення поваги до честі і гідності інших поліцейських і працівників поліції, не надання допомоги іншим поліцейським, не стримування інших поліцейських від вчинення правопорушень; 15) не дотримання правил носіння однострою та знаків розрізнення; 15) не сприяння керівникові в організації дотримання службової дисципліни, не інформування керівника про будь-які порушення службової дисципліни; 16) перебування на службі у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння; 17) порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських; 18) скоєння вчинків, що підривають авторитет поліції; 19) невжиття заходів із забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України; 20) невиконання повноважень Національної поліції, згаданих у ст.ст.2, 12, 23, 24 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію".

З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків ч.2 ст.14 Статуту передбачено проведення службового розслідування, під яким відповідно до ч.1 ст.14 цього ж статуту розуміється діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Процедури та механізми функціонування дисциплінарних комісій в органах та підрозділах Національної поліції України визначені приписами Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України (затверджене наказом МВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1356/32808; далі за текстом - Положення №893).

За правилом п.3 розділу І Положення №893 дисциплінарна комісія утворюється у складі не менше трьох осіб, з яких визначається голова дисциплінарної комісії. У разі призначення службового розслідування за відомостями про скоєння поліцейським дисциплінарного проступку, що потребує значного обсягу дій, зокрема опитування великої кількості поліцейських та інших осіб, витребування та аналізу значного обсягу матеріалів, уповноважений керівник може призначати заступника голови дисциплінарної комісії. Головою дисциплінарної комісії, утвореної в поліції, може бути лише поліцейський.

Згідно з п.10 розділу І Положення №893 забороняється включати до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, щодо якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, заінтересованих у результатах розслідування.

Процедури та механізми проведення службового розслідування відносно поліцейських деталізовані приписами Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України (затверджений наказом МВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1356/32808; далі за текстом - Порядок №893).

У спірних правовідносинах під час створення Дисциплінарної комісії було дотримано критерій чисельності осіб та критерій неупередженості, службове розслідування було призначено та проведено.

Недоліків в організації службового розслідування, а також нездоланних та непереборних дефектів у процедурі службового розслідування судом під час вирішення спору не виявлено.

Ознак порушення прав та інтересів заявника у процедурі службового розслідування матеріали справи не містять.

Так, позивач не був обізнаний із фактом проведення службового розслідування, позаяк станом на дату проведення службового розслідування без поважних причин ухилився від виконання завдань та функцій Національної поліції України, захисту Держави від агресії ворога.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Дисциплінарного статуту поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Згідно з п.2 розділу IV Порядку №893 поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Зі змісту наведених норм закону та Порядку №893 слідує, що законодавець наділив поліцейського правом "бути почутим" у ході службового розслідування.

Колегія суддів наголошує, що недотримання суб`єктами владних повноважень цього права поліцейського не призводить автоматично та безальтернативно до протиправності висновків службового розслідування у цілому, оскільки юридичні наслідки нереалізації поліцейським права "бути почутим" у ході службового розслідування у кожному конкретному випадку знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із власною поведінкою поліцейського під час службового розслідування за критерієм сумлінності, добросовісності та доброчесності, демонстрації прагнення до відкритості, а також із існуванням істотних, вагомих та суттєвих аргументів, їх змістом та суттю.

Відсутність у поліцейського згаданих аргументів у поєднанні із дотриманням Дисциплінарною комісією вимоги стосовно повноти, всебічності та достовірності з`ясування обставин об`єктивної дійсності, викладення у тексті висновку службового розслідування усіх юридично значимих факторів свідчить про відсутність порушеного права в аспекті застосування дисциплінарного покарання (заходів дисциплінарного впливу) за реально вчинений дисциплінарний проступок.

Епізод кожного вчинку заявника у вигляді відсутності на службі протягом 24.02.2022р.-28.02.2022р. (тобто активної зовнішньої форми поведінки людини) має однократний (разовий, в аспекті щоденності) характер, усвідомлену природу, вольову спрямованість, не міг відбутися під впливом добросовісної та розумної помилки, необачливості, необережності чи у результаті прийнятного професійного ризику, є недотичним до будь-якої зловмисної штучної провокації третіх сторонніх осіб, негативно обтяжений відсутністю дії факторів нездоланності, непереборності, вимушеності, був вчинений у період запровадженого правового режиму воєнного стану і полягав в ухиленні від виконання завдань поліцейської служби, у відсутності активних дій громадянина - поліцейського із захисту суверенітету України, територіальної цілісності України, відсічі збройної агресії ворога.

Отже, викладені у відзиві відповідача та у висновку доводи Дисциплінарної комісії про вчинення заявником порушення вимог закону, відсутності на службі без поважних причин в умовах запровадженого правового режиму воєнного стану, ухилення від виконання завдань Національної поліції України за місцем дислокації тероргану системи Національної поліції України, дискредитації поліцейського в очах суспільства, підриву авторитету поліції колегія суддів вважає юридично правильним та фактично підтвердженим.

Порушень у кваліфікації Дисциплінарною комісією діяння заявника за цими епізодами, ані у суді першої інстанції ані у суді апеляційної інстанції судом не встановлено.

Явних те очевидних проявів суб`єктом владних повноважень свавілля у реалізації адміністративної дискреції у сфері визначення суворості дисциплінарного покарання (з поміж окреслених у ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України видів дисциплінарного стягнення поліцейського) судом у ході розгляду справи також не виявлено.

Загальновідомими є обставини того, що 24.02.2022р. був розпочатий акт безпосередньої збройної військової агресії Російської Федерації проти України поза межами окремих районів Луганської області України та Донецької області України, а Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 на всій території України було введено правовий режим воєнного стану.

Тому з указаної календарної дати усі військові формування України та правоохоронні органи України (у тому числі і органи та підрозділи Національної поліції України), а також окремі співробітники згаданих суб`єктів владних повноважень у силу ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.ст.12, 23, 24 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII «Про Національну поліцію» повинні були / мусили безвідносно до наявності або відсутності події отримання окремих наказів безпосередніх чи прямих керівників докладати власних зусиль для забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, для забезпечення виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України, що виключало легітимність обрання пасивної форми поведінки (у тому числі і у вигляді фізичного знаходження у схованці) за виключенням випадку виконання особистого спеціального службового завдання, випадку виконання чіткого та однозначного наказу військово-політичного керівництва України у цілях збереження людських ресурсів задля продовження боротьби проти військової агресії, випадку знаходження у безпорадності стані у медичному закладі.

У тексті позову власне заявником визнані як обставини власної фізичної відсутності за місцем дислокації тероргану Національної поліції України протягом періоду 24.02.2022р.-28.02.2022р., так і обставини невиконання протягом означеного періоду часу функцій поліцейської служби у будь-якому іншому місці, невжиття взагалі будь-яких заходів із забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України.

За своєю формою, змістом та суттю таке діяння явно та очевидно належить до кола чітко визначених законом дисциплінарних проступків поліцейського.

Самостійне визнання заявником цих обставин з абсолютною невідворотністю нівелює усі наслідки дефектів службового розслідування (у тому числі і в аспекті надання поліцейським пояснень дисциплінарній комісії) і унеможливлює існування будь-яких легітимних сподівань на подальше проходження служби у поліції.

Колегія суддів зауважує, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.3 Конституції України найвищою соціальною цінністю є людина, однак, з огляду на завдання, покладені законом на органи Національної поліції України та поліцейських, а також виникнення реальної загрози суверенітету України, територіальній цілісності України та географічне розташування міста Харкова, заявник з 24.02.2022р. повинен був вчиняти дії з рятування України, а не власної родини.

До того ж, до матеріалів справи заявником не подано взагалі жодного доказу на підтвердження тих обставин, що стан здоров`я або вік будь-кого з членів родини заявника вимагав обов`язкової особистої присутності заявника, керівництвом заявника було відмовлено у наданні допомоги стосовно евакуації родини заявника з м. Харкова, а на території міста Харкова не функціонували бомбосховища чи органами місцевого самоврядування не було організовано безпечного розміщення мешканців міста у підземних комунікаціях КП «Харківський метрополітен».

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про виконання наказів керівництва слід зазначити, що згідно з ч.3 ст.8 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Пунктом 1 ст.4 Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що наказ є формою реалізації службових повноважень керівника, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа. Наказ має бути чітко сформульований і не може допускати подвійного тлумачення.

Відповідно до п.2 ст.4 Дисциплінарного статуту Національної поліції України наказ, прийнятий на основі Конституції та законів України і спрямований на їх виконання, віддається (видається) керівником під час провадження ним управлінської діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданих повноважень.

Дослідивши матеріали справи, зокрема зміст наданого заявником електронного листування, колегія суддів вважає, що застосовані символи (а саме «+») не містять чіткого та однозначного веління заявникові ухилятись від безперервного виконання завдань поліцейської служби, захисту суверенітету України, захисту територіальної цілісності України, відсічі збройної агресії ворога проти Держави Україна.

Наведені заявником причини невиходу на службу протягом 24.02.2022р.-28.02.2022р., (а саме евакуація родини до безпечного місця та відсутність пального) не можуть бути кваліфіковані у якості виправдання вчинення дисциплінарного проступку.

Навіть у разі видання наказів про невихід на роботу позивач не мав права їх виконувати у силу прямих приписів ч.3 ст.8 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" та ч.4 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, адже такі накази явно та очевидно суперечать інтересам Держави Україна у сфері підтримання існуючого правопорядку.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що за правилами ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

У силу ч.3 ст.19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Таким чином, усі юридичні фактори, котрі мають юридичне значення для вирішення питання про дисциплінарне покарання поліцейського повинні бути викладені дисциплінарною комісією у висновку службового розслідування.

Відповідно до ч.8 ст.19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

З наведеного слідує, що у процедурі дисциплінарного провадження відносно поліцейських законодавець наділив свободою адміністративного розсуду одразу двох учасників, а саме: Дисциплінарну комісію тероргану Національної поліції України та керівника тероргану Національної поліції України, дискреція кожного з яких є вільною, самостійною і незалежною один від одного.

При цьому, межі дискреції цих суб`єктів дисциплінарного провадження не перетинаються, а вчинені Дисциплінарною комісією тероргану Національної поліції України адміністративні волевиявлення не мають безумовно імперативного характеру для керівника тероргану Національної поліції України).

У тексті Висновку Дисциплінарною комісією достатньою мірою викладені судження з приводу ставлення заявника до служби у спосіб відтворення змісту службової характеристики.

Також, слід зазначити, що повноваження керівників поліції з приводу накладення дисциплінарних покарань розмежовані приписами ст.20 Дисциплінарного статуту, згідно з якою керівник Національної поліції України уповноважений застосовувати дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, до всіх поліцейських (ч.3 ст.20); інші керівники застосовують дисциплінарні стягнення в межах повноважень, визначених керівником Національної поліції України (ч.4 ст.20).

Колегія суддів вважає, що Дисциплінарна комісія у даному конкретному випадку обставини діяння поліцейського з`ясувала повно, оцінила вірно, вчинене поліцейським діяння в частині епізодів відсутності на службі 24.02.2022р.-28.02.2022р. без поважних причини під час дії запровадженого правового режиму воєнного стану кваліфікувала правильно, норму закону визначила неналежну, зміст норми права витлумачила відповідно до її дійсної суті, а, відтак, забезпечила дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (засадничих гарантій притягнення особи до відповідальності не порушила).

Так, Дисциплінарною комісією були взяті до уваги усі істотні та суттєві поза розумним сумнівом аспекти, котрі здатні вплинути на міру відповідальності особи.

Наслідки цього проступку за цими епізодами є явними та очевидними і не підлягають окремому викладенню у тексті Висновку.

Судом першої інстанції вірно зауважкно, що окремо кожен із тих епізодів, котрі визнані підтвердженими у ході розгляду справи, поза будь-яким розумним сумнівом явно та очевидно є достатніми для застосування найсуворішого із можливих видів дисциплінарного стягнення, позаяк демонстрація такої поведінки абсолютно не виключає майбутніх ризиків рецидиву.

З матеріалів справи встановлено, що владний суб`єкт - начальник ГУ НП в Харківській області у спірних правовідносинах діяв виключно на реалізацію суджень Висновку Дисциплінарної комісії.

Порушень, недоліків або дефектів у реалізації цим субєктом владних повноважень управлінських функцій контролю за дисципліною у сфері поліцейської діяльності судом відносно епізодів відсутності поліцейського на службі 24.02.2022р.-28.02.2022р. без поважних причини під час дії запровадженого правового режиму воєнного стану не виявлено.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що у ході розгляду справи владним суб`єктом подано достатній обсяг доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично неправильними та фактично необґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення, адже поведінка поліцейського, котрий цілком усвідомлює значення власних діянь, має бути зразковою в усіх випадках незалежно від дії будь-яких третіх факторів.

Верховний Суду у постанові від 22.05.2020р. у справі №825/2328/16 дійшов висновку, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Отже, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020р. у справі № 813/1790/18.

На переконання колегії суддів, за викладених у позові обставин та обраних заявником доводів суб`єкт владних повноважень не мав будь-якого іншого правомірного варіанту поведінки, окрім вчинення управлінського волевиявлення з приводу припинення проходження заявником публічної служби у лавах Національної поліції України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зауважено, що відповідач діяння поліцейського кваліфікував правильно, норму закону визначив вірно, зміст приписів цієї норми витлумачив без помилок (перекручень), взяв до уваги усі суттєві поза розумним сумнівом фактори, наслідки вчиненого поліцейським діяння не спотворив, міру юридичної відповідальності обрав без явного та очевидно нерозумного перевищення меж свободи адміністративного розсуду.

Отже, у спірних правовідносинах вчинене владним суб`єктом волевиявлення з приводу реалізації адміністративної функції не спричинило безпідставного настання негативних наслідків для заявника, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові за основною вимогою про скасування наказу стосовно притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності.

Оскільки основна вимога позову задоволенню не підлягає, то усі похідні вимоги також належить відхилити.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Дисциплінарна комісія та керівник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України повно з`ясували обставини фактичної дійсності і забезпечили неупередженість службового розслідування, та оскільки факт отримання заявником чітких та однозначних наказів керівництва про невихід на роботу 24.02.2022р.-28.02.2022р. не знайшов підтвердження у ході розгляду даної справи, отже позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2022 року по справі № 520/5388/22 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2022 по справі № 520/5388/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва