Справа № 140/7298/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/7298/22 пров. № А/857/1042/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №140/7298/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції Ксензюк А. Я.,

час ухвалення рішення 12.01.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ від 23 вересня 2022 року №358-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді начальника управління організації роботи Головного управління ДПС у Волинській області; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що за основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін. Зазначає, що волевиявлення апелянта щодо звільнення за згодою сторін існувало з моменту подання заяви від 22 вересня 2022 року про звільнення та до моменту подання заяви від 23 вересня 2022 року про відкликання. Волевиявлення відповідача на звільнення апелянта на умовах, що були встановлені у заяві від 22 вересня 2022 року почало існувати з моменту видання наказу №358-о від 23 вересня 2022 року, оскільки саме ним: а) зафіксовано готовність звільнити особу з дати, вказаної у заяві; б) факт видання наказу створює той юридичний наслідок, який і є втіленням спільної згоди. Тобто, доки наказ про звільнення не винесено, підстав вважати, що була досягнута спільна згода сторін на звільнення немає. Звертає увагу, що 22 вересня 2022 року нею сформовано заяву про звільнення за згодою сторін; 23 вересня 2022 року позивачем сформовано заяву про відкликання попередньо поданої заяви від 22 вересня 2022 року; 23 вересня 2022 року відповідачем видано спірний наказ. Вважає, що у спірних правовідносинах фактично не існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та не було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку. Вказує, що звільнення ОСОБА_1 здійснено відповідно до ч.2 ст.86 Закону №889-VIII та п.1 ст.36 КЗпП України на підставі поданої нею власноручно написаної заяви 22 вересня 2022 року, в якій остання чітко визначила підставу звільнення за угодою сторін, а також дату припинення трудових відносин 04 жовтня 2022 року. Звертає увагу, що взаємної згоди щодо анулювання домовленості між позивачем і відповідачем про припинення трудових відносин за угодою сторін досягнуто не було, а тому звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог законодавства. Відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не свідчить про досягнення домовленості сторін про продовження трудових відносин, без згоди на це роботодавця, і не може бути підставою для поновлення позивача на роботі. При досягненні спільної домовленості працівника й роботодавця про звільнення за угодою сторін, а також погодженні дати звільнення, - відкликання працівником заяви не матиме юридичних наслідків. Це означає, що відкликання працівником заяви про звільнення не скасовує угоду сторін про звільнення. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2023 року призначено вказану справу до апеляційного розгляду у судове засідання.

Представник позивача (апелянта) Цимбала І. З. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача Федорчук І. Ю. у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом ГУ ДПС у Волинській області від 23 серпня 2022 року №247-о «Про переведення ОСОБА_1 » з 23 серпня 2022 року ОСОБА_1 - начальника управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків ГУ ДПС у Волинській області переведено на посаду начальника управління організації роботи ГУ ДПС у Волинській області (а.с. 25).

22 вересня 2022 року позивач подала на ім`я в.о. начальника Головного управління ДПС у Волинській області заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 04 жовтня 2022 року.

Вказана заява погоджена в.о. начальника ГУ ДПС у Волинській області (а.с. 19), а також 22 вересня 2022 року ГУ ДПС у Волинській направило до ДПС України подання №3242/8/03-20-11-01-08 від 22 вересня 2022 року про погодження звільнення ОСОБА_1 з 04 жовтня 2022 року з посади начальника управління організації роботи Головного управління ДПС у Волинській області (а.с. 27).

ДПС України за результатами розгляду подання Головного управління ДПС у Волинській області від 22 вересня 2022 року №3242/8/03-20-11-01-08 листом від 23 вересня 2022 року №11344/7/99-00-01-01-07 погодила звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації роботи Головного управління ДПС у Волинській області (а.с. 28).

23 вересня 2022 року ОСОБА_1 подала на ім`я в.о. начальника Головного управління ДПС у Волинській області заяву про відкликання заяви від 22 вересня 2022 року про звільнення за згодою сторін з 04 жовтня 2022 року, у зв`язку з тим, що вона (заява) була написана в стані емоційного стресу (а.с. 5).

Наказом ГУ ДПС у Волинській області від 23 вересня 2022 року №358-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 - начальника управління організації роботи ГУ ДПС у Волинській області з займаної посади за угодою сторін (а.с. 6).

Листом №10855/6/03-20-11-01-06 від 11 жовтня 2022 року відповідачем надано відповідь на заяви ОСОБА_1 від 22 вересня 2022 року та від 23 вересня 2022 року (а.с. 8).

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернулась у суд з цим позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядкую. Оскільки взаємної згоди щодо анулювання домовленості між позивачем і відповідачем про припинення трудових відносин за угодою сторін досягнуто не було, відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не свідчить про досягнення домовленості сторін про продовження трудових відносин, без згоди на це роботодавця, і не може бути підставою для поновлення позивача на роботі. Таким чином, звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про працю і про державну службу, а тому підстави для скасування наказу від 23 вересня 2022 року №358-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » відсутні. Крім того, відсутні правові підстави для задоволення похідних позовних вимог про поновлення позивача на посаді, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з п.3 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, серед іншого, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

За змістом ст.86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно зі ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, є, зокрема: угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.38, 39); з ініціативи роботодавця (ст.40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45).

За змістом ч.1, 8 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Матеріалами справи стверджується, що спірним питанням у цій справі є можливість звільнення ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року на підставі наказу ГУ ДПС у Волинській області від 23 вересня 2022 року №358-о з посади начальника управління організації роботи ГУ ДПС у Волинській області за угодою сторін відповідно до ч.2 ст.86 Закону №889-VIII та п.1 ст.36 КЗпП України на підставі її заяви від 22 вересня 2022 року, яку нею було відкликано 23 вересня 2022 року.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, у разі, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Разом з тим, законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Так, припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін такого договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, в ній (заяві) мають бути зазначені прохання звільнити його (працівника) за угодою сторін і дата звільнення. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін із посиланням на відповідну правову норму і раніше домовлена дата звільнення.

Крім того, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України) та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме із цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.3 ч.1 ст.83, ч.2 ст.86 Закону №889-VIII та п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України припинено державну службу та звільнено з 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 - начальника управління організації роботи Головного управління ДПС у Волинській області з займаної посади за угодою сторін (а.с.6). Підстава: подана нею власноручно написана заява від 22 вересня 2022 року, в якій позивач визначила підставу звільнення - за угодою сторін, а також вказала дату припинення трудових відносин 04 жовтня 2022 року (а.с. 19).

Згода Головного управління ДПС у Волинській області із зазначеною пропозицією ОСОБА_1 підтверджується резолюцією підписом в.о. начальника на вказаній заяві та датою, і направленням до ДПС України подання №3242/8/03-20-11-01-08 від 22 вересня 2022 року про погодження звільнення позивачки, за результатами розгляду якого ДПС України листом від 23 вересня 2022 року №11344/7/99-00-01-01-01-07 погодила звільнення ОСОБА_1 і 23 вересня 2022 року Головне управління ДПС у Волинській області видало наказ від 23 вересня 2022 року №358-о, яким звільнило ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року з посади начальника управління організації роботи Головного управління ДПС у Волинській області за угодою сторін відповідно до ч.2 ст.86 Закону №889-VIII та п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

З наведеного вище суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірних правовідносинах і роботодавець (Головне управління ДПС у Волинській області, за погодженням ДПС України), і працівник ( ОСОБА_1 ) домовилися про дату припинення трудового договору 04 жовтня 2022 року, шляхом оформлення такої домовленості написанням заяви позивачкою про звільнення від 22 вересня 2022 року, де зазначено за згодою сторін та обумовлено дату звільнення, та погодженням вказаної заяви роботодавцем 22 вересня 2022 року. Крім того, матеріалами справи стверджується, що така заява одразу- 22 вересня 2022 року була скерована до ДПС, та лист ДПС про погодження 23 вересня 2022 року направлено до ГУ ДПС у Волинській області.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 23 вересня 2022 року подала заяву про відкликання заяви від 22 вересня 2022 року про звільнення за згодою сторін з 04 жовтня 2022 року, оскільки така заява була написана в стані емоційного стресу (а.с. 5).

При цьому, 23 вересня 2022 року ГУ ДПС у Волинській області видано наказ №358-о «Про звільнення ОСОБА_1 », зі змісту якого вбачається, що припинено державну службу та звільнено 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 - начальника управління організації роботи ГУ ДПС у Волинській області з займаної посади за угодою сторін (а.с. 6).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо скасування наказу про припинення трудового договору за угодою сторін, суд повинен з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що у випадку, якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, останній не вправі в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) і працівника.

Крім того, приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (роботодавцем) про припинення трудового договору за угодою сторін, такий договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) і працівника.

Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

Таким чином, заява про звільнення за угодою сторін не може бути відкликана в односторонньому порядку, а відкликання заяви про звільнення за угодою сторін не є безумовною підставою для анулювання попередньої домовленості сторін, при цьому, сам факт подання позивачем заяви від 23 вересня 2022 року про відкликання заяви від 22 вересня 2022 року не може бути безумовною підставою для продовження трудових відносин без згоди на це відповідача.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання позивача на те, що на заяві від 22 вересня 2022 року у верхній частині наявний підпис неідентифікованої особи та без відсутності про будь-яке конкретне рішення щодо виконання/подальшої долі документа, оскільки у матеріалах справи наявна належним чином завірена копія заяви про звільнення ОСОБА_1 від 22 вересня 2022 року, в якій наявні усі необхідні відомості щодо змісту прийнятого рішення щодо виконання такого документа.

Крім того, колегією суддів оглянуто в судовому засіданні витребуваний у відповідача оригінал заяви позивачки від 22 вересня 2022 року, який ідентичний змісту заяви, яка міститься у матеріалах справи (а.с.19), де чітко зазначено про звільнення за згодою сторін, бажану дату звільнення та погодження роботодавця з зазначенням дати такого погодження.

Колегія суддів погоджується з доводами контролюючого органу про те, що наказ про звільнення є лише відображенням раніше зафіксованого волевиявлення (резолюція керівника на заяві та лист на ДПС України від 22 вересня 2022 року) роботодавця на звільнення такого працівника та вважає безпідставним доводи апелянта про те, що на момент видання наказу про звільнення фактично не існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та не було волевиявлення працівника на припинення трудового договору, оскільки відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не свідчить про досягнення домовленості сторін про продовження трудових відносин, без згоди на це роботодавця, і не може бути підставою для поновлення позивача на роботі.

Матеріали справи не містять доказів щодо погодження роботодавця про згоду на відкликання попередньо поданої заяви.

Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року в справі №404/3049/15-ц (6-1269цс16). Відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 березня 2019 року в справі №524/3490/17-ц, від 22 квітня 2019 року в справі №759/11508/16-ц, від 19 липня 2019 року в справі №452/1839/16-а, від 27 травня 2020 року в справі №404/6236/19, від 15 липня 2020 року в справі №733/498/17, від 31 серпня 2020 року в справі №359/5905/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №234/3268/19, від 29 жовтня 2020 року в справі №826/3388/18, від 21 квітня 2021 року в справі №758/11224/18 та від 28 квітня 2021 року в справі №647/3372/19, від 21 жовтня 2021 року в справі № 540/1615/19.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку. Оскільки взаємної згоди щодо анулювання домовленості між позивачем і відповідачем про припинення трудових відносин за угодою сторін досягнуто не було, тому відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не свідчить про досягнення домовленості сторін про продовження трудових відносин, без згоди на це роботодавця, і не може бути підставою для поновлення позивача на роботі. Таким чином, звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про працю і про державну службу, а тому підстави для скасування наказу від 23 вересня 2022 року №358-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » відсутні. Крім того, відсутні правові підстави для задоволення похідних позовних вимог про поновлення позивача на посаді, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №140/7298/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 12 травня 2023 року.