Справа № 480/8301/22
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2023 року Справа № 480/8301/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Осіпової О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8301/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошового забезпечення,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
1. Визнати бездіяльність уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 , що полягає у нездійсненні розгляду рапорту від 07.11.2022 року про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, - протиправною та зобов`язати розглянути такий рапорт.
2. Зобов`язати уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико- соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
3. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 належне ОСОБА_1 грошове забезпечення з 17.10.2022 року по день звільнення з військової служби.
Також представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп.
Свої вимоги мотивує тим, що відповідачем протиправно не було розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, що призвело до порушення його прав.
Так, згідно з довідкою № 270 від 01.11.2022 року, виданою КНП «Центр первинної медико- санітарної допомоги Жашківського району», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дідусем його дружини ОСОБА_3 , потребує постійної сторонньої допомоги і піклування.
Також, зазначає, що ОСОБА_2 є особою старечого віку (87 років) та інвалідом 2 (другої) групи, безтерміново, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 2-18 АВ № 124673від 02.02.1994 року.
В акті обстеження матеріально - побутових умов домогосподарства/ фактичного місця проживання від 07.12.2022 року, складеного депутатом Жашківської ОТГ Швиденко Т.Ю., було встановлено, що позивач здійснює догляд за ОСОБА_2 , який є інвалідом 2 групи і потребує стороннього догляду. Необхідно зазначити, що позивач єдиний, хто може надати необхідний догляд ОСОБА_2 (87 років), адже його дружина - ОСОБА_4 (86 років) також є особою старечого віку, якій вже важко самостійно піклуватися про свого чоловіка.
Тому позивача повинні звільнити з військової служби відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу.
Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що йому протиправно не виплатили грошове забезпечення, включаючи премії, за період відпустки за станом здоров`я з 17.10.2022р. по день звільнення з військової служби відповідно до п.11 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 14 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі Порядок).
Ухвалою від 19.12.2022р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
16.01.2023р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.74-78), в якому у задоволенні позову просив відмовити, оскільки відповідач з 18.10.2022р. по теперішній час вважається військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину, що закріплено в наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285, тому підстав для задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення, з 17.10.2022р., із врахуванням абз.1 п.144-1 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» та ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", не вбачається.
Через місяць після самовільного залишення військової частини 23.11.2022р. через засоби поштового зв`язку від позивача, на адресу військової частини НОМЕР_1 надійшло письмове звернення рапорт про звільнення, за наслідками розгляду якого помічником командира військової частини з правової роботи зроблений висновок відповідно до ст. 100 Статуту внутрішньої служби про відсутність підстав для звільнення, про що свідчить резолюція на рапорті.
Одночасно, начальником відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 23.11.2022р. підготовлена та направлена відповідь на звернення позивача, у якому повідомлялось, про відсутність механізму звільнення військовослужбовців, які відсутні на військовій службі без законних на те підстав, та запропоновано позивачу повернутись до військової частини для вирішення порушеного у зверненні питання в порядку, визначеному законом.
Представник відповідача зазначає, що вимога позивача, який самовільно залишив військову частину з 17.10.2022р., звільнити останнього у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за дідусем-інвалідом своєї дружини є необґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 може бути звільнений після повернення до військової частини НОМЕР_1 , припинення правопорушення завершення розслідування досудовими органами та визначення судом міри покарання, про що і було повідомлено позивача у листі від 23.11.2022р. №2491-ос, та звільнення на цій підставі може бути здійснено, коли позивач доведе, що у дідуся-інваліда своєї дружини відсутні інші особи, що зможуть здійснювати догляд, як це передбачено законом, на який ОСОБА_1 посилається.
23.01.2023р. представником позивача подано відповідь на відзив (а.с.101-106), відповідно до якої тільки ОСОБА_1 , позивач у справі, має достатнє матеріальне становище, щоб утримувати членів його сім`ї, у т.ч. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про індивідуальні відомості про застраховану особу, форми ОК-5 від 20.12.2022 року, згідно з якою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (дружина позивача) за поточний звітній рік отримала дохід тільки за січень 2022 року, у розмірі 16 800 грн. 00 коп.
Визнаючи наказом від 17.07.2022 року позивача таким, що самовільно залишив військову частину та позбавляючи його всіх видів забезпечення 17.07.2022, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-ХІІ та Порядку №260.
Ухвалою від 25.01.2023р. клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про поновлення строку для подання відзиву у справі № 480/8301/22 задоволено, поновлено строк для подання відзиву.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - позивач), ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 (військовий квиток серії НОМЕР_3 , виданий Житомирським військовим комісаріатом Житомирської області, 29.11.2013 року), військовослужбовець, солдат, призваний на військову службу у травні 2022 року по мобілізації згідно з Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022р. №69/2022.
З 08.05.2022 року позивач направлений для проходження військової служби на посаді навідника до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ), що підтверджується копією військового квитка позивача та довідки ВЧ НОМЕР_1 від 25.05.2022 року № 2310.
Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2022р. №115 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення
18.10.2022р., солдат ОСОБА_1 , всупереч інтересам служби, самовільно, покинув район зосередження 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в районі м. Костянтинівка, Донецької області, повідомивши в телефонному режимі, що виїхав на лікування до Черкаського шпиталю, не дочекавшись відповідного медичного направлення, що підтверджується довідкою-доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 .
Одночасно, командир 1 стрілецького батальйону звернувся із рапортом від 18.10.2022р. на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285 солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину, з 19.10.2022р. та знято з усіх видів забезпечення та призупинено грошове забезпечення, що підтверджується довідкою про розмір грошового забезпечення від 08.01.2023р. № 37.
У зв`язку із тим, що протягом 10 днів позивач не повернувся до розташування 1 стрілецького батальйону, 30.10.2022р. на адресу Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері та до Донецького зонального відділу ВСП було направлене повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.
З огляду на те, що на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходило повідомлення з Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про внесення до ЄРДР інформації щодо можливого вчинення кримінального правопорушення солдатом ОСОБА_1 була подана скарга на бездіяльність уповноваженої особи Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, яка була повернута заявнику, з огляду на помилково визначену підсудність поданої скарги, тому вказана скарга була повторно спрямована до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
В подальшому, 18.01.2023р. о 17год.53хв. до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за ч.4 ст. 408 КК України, відповідно до якого 18.10.2022р тво. Командира кулеметного взводу 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , з метою ухилитись від військової служби самовільно залишив місце служби у м. Костянтинівка Донецької області.
Також під час розгляду справи було встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб, який зареєстрований Жашківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 84, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 09.07.2021 року.
У дружини позивача, ОСОБА_3 , є дідусь, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом 2 групи.
Довідкою № 270 від 01.11.2022 року, виданою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Жашківського району», підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує стороннього догляду.
За результатами розгляду рапорту позивачем отримано листа від 23.11.2022р. №2491-ос (а.с.36)., в якому вказано, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 жовтня 2022 року №285 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив частину 19 жовтня 2022 року, що має ознаки криміального правопорушення.
Враховуючи викладене, позивачу запропоновано негайно повернутися до військової частини задля припинення безпідставної відсутності, надання пояснень за даним фактом та виконання вимог керівних документів, оскільки чинними нормативно-правовими актами не передбачено процедури звільнення та виключення зі списків особового складу військовослужбовців, які відсутні у військовій частині без законних на те підстав.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не розглянуто його рапорт, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ(надалі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Частиною 7 статті 26 Закону Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
При цьому, пунктом 3 ст. 24 Закону №2232-XII встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Так, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення).
Відповідно до п. 2 Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно із абз. 2 п. 12 Положення право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Зважаючи на те, що Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не врегульовано питання дострокового звільнення з військової служби військовослужбовців призваних під час мобілізації, до даних правовідносин має бути застосовано п. 213 Положення за аналогією права.
Так, відповідно до п. 213 Положення у разі надходження рапорту від військовослужбовця або заяви від його родичів про дострокове звільнення в запас за сімейними обставинами командир військової частини зобов`язаний надіслати у триденний строк до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.
Керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, одержавши документи від командира військової частини або заяву безпосередньо від родичів військовослужбовця про дострокове звільнення в запас, призначає комісію, яка перевіряє в десятиденний строк сімейний стан родичів військовослужбовця. За результатами перевірки складається акт обстеження, який надсилається для розгляду керівнику обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний у триденний строк розглянути документи про дострокове звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби і за наявності законних підстав надіслати їх командиру військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
У разі відсутності законних підстав для дострокового звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби за сімейними обставинами керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки надає заявнику відповідь про причини відмови і повідомляє про це командира військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
Відповідно до п. 233 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги роки військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
Згідно із Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", наказом Міністра оборони України від 10.04.2009№ 170 (зі змінами) затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція).
Пунктом 1.5. розділу І наказу Міністерства оборони України від 26.05.2014 року №333 «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» (надалі - Інструкція №333) передбачено, що командири (керівники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів (далі військові навчальні заклади), установ і організацій, кораблів і підрозділів і створювати для посадових осіб, які ведуть облік особового складу, усі умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.
Відповідно до п 1.6. розділу І Інструкції №333 організація і стан обліку особового складу у військових частинах і з`єднаннях покладаються на начальників штабів військових частин і з`єднань.
Пунктом 11.1. Розділу 11 Інструкції №333 визначено, що накази по особовому складу є основними документами, які визначають службове становище офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (зі змінами) (далі - Положення), і наказами Міністерства оборони надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби.
При цьому, проекти наказів до подання їх на підпис командирам (керівникам) повинні бути перевірені (вичитані), звірені з документами персонального обліку військовослужбовців та завізовані на звороті останнього аркуша наказу безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою. Зразок звороту останнього аркуша наказу наведено в додатку 52 до цієї Інструкції (п.12.10 Інструкції №333).
Після цього проекти наказів проходять правову експертизу в юридичній службі. Віза посадової особи юридичної служби проставляється на звороті кожного аркуша першого примірника наказу (п.12.11 Інструкції №333).
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 року № 170 (далі Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до п.1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Абзацом 2 п. 14.10 Інструкції визначено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Отже, чинним законодавством України передбачені підстави для звільнення за сімейними обставинами з військової служби військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації в особливий період. Однак, такі підстави мають бути підтверджені наданими військовослужбовцем відповідними документами.
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.
Відповідно до пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, на підставах: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
За обставин розглядуваного спору, позивач у рапорті послався на визначену зазначеною нормою підставу для звільнення, зокрема, на необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
На підтвердження необхідності постійного догляду за хворим дідусем дружини надано довідку ЛКК №270 від 01.11.2022р. (а.с.23), в якій зазначено, що ОСОБА_2 потребує постійної сторонньої допомоги та піклування.
За результатами розгляду рапорту позивачем отримано листа від 23.11.2022р. №2491-ос (а.с.36)., в якому вказано, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 жовтня 2022 року №285 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив частину 19 жовтня 2022 року, що має ознаки криміального правопорушення.
Водночас, суд зауважує, що таке повідомлення не звільняє відповідача, як суб`єкта, до повноважень якого належить вирішення питання щодо можливості звільнення позивача з військової служби, від обов`язку прийняття рішення, за наслідком розгляду рапорту, про звільнення останнього з військової служби або мотивовану відмову в такому.
Таким чином, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.
На переконання суду, в даному випадку лист військової частини НОМЕР_1 №2491-ос від 23.11.2022р. не може свідчити про відмову позивачу у звільненні з військової служби, оскільки він не є наказом.
Згідно із загальними засадами права дії суб`єкта владних повноважень це - активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
За встановлених судом обставин, відсутність належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби чи відмову у його звільненні, свідчить саме про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, внаслідок чого суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення за результатами розгляду рапорту від 07.11.2022р. про звільнення з військової служби у запас ОСОБА_1 відповідно до абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, з наведених вище підстав.
При вирішенні позовних вимог про зобов`язання відповідача звільнити з військової служби позивача на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII суд виходить з наступного.
Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Відповідно до пункту 4 частини 2статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, згідно з частиною 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Як зазначалось вище, розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, з урахуванням, зокрема, вимог п. 213 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка включає підготовку, подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби. При цьому, проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.
Таким чином, прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
Оскільки відповідач належним чином не розглянув рапорт позивача від 07.11.2022 року про звільнення з військової служби та не прийняв будь-яке рішення, яке б породжувало для позивача юридичні наслідки, то суд, з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, в контексті спірних правовідносин може лише зобов`язати відповідача розглянути зазначений рапорт позивача, за результатом чого прийняти відповідне рішення.
Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Також суд вважає необґрунтованими позовні вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 належного ОСОБА_1 грошового забезпечення з 17.10.2022 року по день звільнення з військової служби, оскільки відповідно до п.15 розділу I «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018р. № 260 (далі - Порядок №260), встановлено, що грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплат грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Пунктом 17 Порядку №260 передбачено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2022р., солдат ОСОБА_1 , всупереч інтересам служби, самовільно, покинув район зосередження 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в районі м. Костянтинівка, Донецької області, повідомивши в телефонному режимі, що виїхав на лікування до Черкаського шпиталю, не дочекавшись відповідного медичного направлення, що підтверджується довідкою-доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 .
Командир 1 стрілецького батальйону звернувся із рапортом від 18.10.2022р. на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285 солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину, з 19.10.2022р. та знято з усіх видів забезпечення та призупинено грошове забезпечення, що підтверджується довідкою про розмір грошового забезпечення від 08.01.2023р. № 37.
Згідно з абз. 1 п. 144-11 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі - Положення) для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії.
На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Відтак, відповідач, з 18.10.2022р. по теперішній час, вважається військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину, тому підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення, з 17.10.2022р. відсутні.
Крім того, суд вважає необхідним відмітити, що позовна вимога про стягнення грошового забезпечення саме до дня звільнення з військової служби є передчасною, оскільки призупинена виплата грошового забезпечення з моменту самовільного залишення військової частини може бути відновлена після того, як позивач повернеться до виконання обов`язків військової служби, та прийняття рішення щодо звільнення його із військової служби належить до компетенції відповідача, а тому така вимога не підлягає задоволенню, адже вона спрямована на захист ще не порушеного права, що суперечить ст. 5 КАС України, в той час як судовий захист може надаватися лише порушеним правам.
Тобто, наведена підстава для відмови в задоволенні позовних вимог через їх передчасність на момент судового розгляду справи не позбавляє позивача права на звернення з такими позовними вимогами в майбутньому, якщо його права в цій частині будуть порушені відповідачем.
При цьому суд не погоджується із посиланнями представника позивача на те, що у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення саме з 17.10.2022р., оскільки лише 18.01.2023р. о 17год.53хв. до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за ч.4 ст. 408 КК України, відповідно до якого 18.10.2022р тво. Командира кулеметного взводу 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , з метою ухилитись від військової служби самовільно залишив місце служби у м. Костянтинівка Донецької області.
Зокрема, як вбачається зі змісту п.15 розділу I «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018р. № 260 (далі - Порядок №260), та зі змісту частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" днем припинення виплати грошового забезпечення є день самовільного залишення військової частини або місця служби, а днем призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Тобто день самовільного залишення позивачем військової частини у жовтні 2022 року слід вважати днем припинення виплати грошового забезпечення, про що відповідачем був прийнятий наказ №285 від 19.10.2022р. про зняття з усіх видів забезпечення, а день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ним кримінального правопорушення 18.01.2023р. є днем призупинення його військової служби.
Тому такі доводи представника позивача про протиправність невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 17.10.2022р. не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, якими чітко встановлено, що виплата грошового забезпечення припиняється у день самовільного залишення військової частини, отже, вони не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
Щодо з відповідача на користь позивача судових витрат, що складаються з витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).
Згідно з частиною четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).
Відтак, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, має визначатися згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та підтверджуватися доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Тобто, договором про надання правової допомоги має бути визначено вартість робіт (послуг) адвоката.
В акті виконаних робіт №2 до додатку №2 від 24.11.2022р. до договору №11-10/22 про надання адвокатом правової допомоги від 11.10.2022р. визначено вид роботи «юридичний супровід у Сумському окружному адміністративному суді щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Також згідно з детальним описом робіт (наданих послуг) 11.10.2022р. адвокатом були надані послуги вартістю 2000грн., тривалістю 2 год., які включали: аналіз наданих клієнтом письмових доказів, виготовлення необхідної кількості копії з документів, укладення договору №11-10/22 про надання правової допомоги від 11.10.2022р.; 24.11.2022р. надано послуги вартістю 2000грн., тривалістю 2 год., які включали: усну консультацію щодо поставленої клієнтом проблематики, виготовлення необхідної кількості копій з документів, укладення додатку №2 від 24.11.2022р. до договору №11-10/22 про надання правової допомоги; 11.12.2022р. та 12.12.2022р. адвокатом надано послуги загальною вартістю 6000 грн., тривалістю 6 годин, із: написання позовної заяви про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій та стягнення грошового забезпечення, узгодження тексту позовної заяви з клієнтом, виготовлення копій позовної заяви та додатків до кількості учасників справи; написання детального опису робіт (наданих послуг), узгодження тексту детального опису робіт (наданих послуг).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Згідно з ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог
Враховуючи, що справа слухалась у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, отже представництво інтересів у судовому засіданні не потребувало витрат часу, предмет спору та ,виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті134, частиною 3 статті 139 КАС України, в тому числі і того, що позовні вимоги у справі ній були задоволені частково, суд дійшов висновку про те, що слід стягнути із відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн. пропорційно до задоволених вимог.
Відповідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, тому розподіл такого виду судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, не здійснюється (а.с.50).
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошового забезпечення задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення за результатами розгляду рапорту від 07.11.2022р. про звільнення з військової служби у запас ОСОБА_1 , відповідно до абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про звільнення з військової служби від 07.11.2022р. на підставі абзацу 7 підпункту «ґ» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення за результатом такого розгляду.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.00 коп.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова