Справа № 320/12137/20
Суддя: Катеринчук Лілія Йосипівна
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 11-54апп22
При цьому касаційний суд виснував про юрисдикцію розгляду цього спору адміністративним судом та відступ від правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у справі № 905/2030/19 (постанова від 21 вересня 2021 року) про розгляд у межах провадження у справі про банкрутство спорів за участі податкових органів з вимогами до боржника - суб`єкта процедури банкрутства щодо визначення розміру його податкового боргу як таких, що є майновими вимогами до боржника (пункти 62-64 мотивувальної частини постанови від 13 квітня 2023 року).
Відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку, про наявність якої повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
Не погоджуючись з висновками Великої Палати Верховного Суду про підвідомчість цього спору адміністративним судам та про наявність підстав для зміни сталої судової практики щодо розгляду в межах провадження у справі про банкрутство усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник (відступ від висновків, викладених у постанові від 21 вересня 2021 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/2030/19), викладаємо свою окрему думку.
1. Критерії наявності підстав для зміни судової практики та їх встановлення у цій справі.
1.1.Забезпечення сталості та єдності судової практики є основоположною функцією Верховного Суду (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), яку не може здійснювати інший орган державної влади.
1.2. Великою Палатою Верховного Суду напрацьовано критерії для відступу від висловлених раніше правових позицій зметою забезпечення єдності та сталості судової практики та унеможливлення відступу від них за відсутності ґрунтовних підстав. Зокрема, відступ від правової позиції допускається у випадках, якщо:
-її попередні рішення або підходи, застосовані в цих рішеннях, мають бути очевидно застарілими внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці Європейського суду з прав людини;
-вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, зокрема внаслідок існування невідповідності критерію «якість закону» законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права.
1.3.Однак у процесі розгляду цієї справи Великою Палатою Верховного Суду не було виявлено ні застарілості правового підходу щодо визначення юрисдикції спорів у межах провадження у справі про банкрутство, ні неефективності такого підходу внаслідок змін у правовому регулюванні, ні будь-яких вад попередніх рішень касаційного суду. Жодної аргументації про наявність вад попереднього правового механізму про юрисдикцію судів у справі про банкрутство щодо розгляду всіх майнових спорів за вимогами до боржника та вимогами боржника про повернення його активів до ліквідаційної маси відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ, Кодекс № 2597-VIII) у мотивувальній частині постанови від 13 квітня 2023 року не наведено. Отже, підстав для зміни правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19, не було.
1.4. З огляду на таке, зміну судової практики щодо юрисдикції розгляду майнових спорів юридичної (фізичної) особи, яка перебуває в процедурі банкрутства, за участі податкових органів з виведенням таких спорів поза межі провадження у справі про банкрутство до адміністративних судів вважаємо необґрунтованою, неефективною, такою, що не відповідає змінам процесуального законодавства, внесеним статтею 7 КУзПБ, та меті законодавця при їх втіленні в нових процесуальних правилах.
1.5. Звертаємо увагу, що застосування правової позиції про предметну підсудність адміністративному суду майнових спорів між неплатоспроможною особою та податковим органом порушує принцип рівності всіх учасників провадження у справі про банкрутство та має наслідком погіршення становище кредитора - податкового органу щодо можливостей стягнення податкового боргу в ході провадження у справі про банкрутство відповідно до визначеної законодавцем черговості у третю чергу порівняно з іншими кредиторами боржника, вимоги яких задовольняються в четверту чергу.
1.6. Застосування такої правової позиції означатиме повернення до «попередньої» судової практики, коли податкові органи як кредитори неплатоспроможної особи були поставлені у становище правової невизначеності, оскільки їх вимоги не визнавалися у справі про банкрутство до тих пір, поки не були розглянуті в судах адміністративної юрисдикції, внаслідок чого втрачалися реальні можливості задоволення вимог податкових органів за рахунок активів ліквідаційної маси боржника. Звичайною була практика за якою майно боржника реалізовувалося у процедурі банкрутства та розподілялося поміж іншими кредиторами наступних після податкового органу черговостей значно скоріше, ніж в адміністративному суді розглядався спір щодо розміру податкового боргу для його включення до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство.
1.8.Таким чином, застосування правового механізму розділення єдиних вимог податкового органу щодо неплатоспроможної особи для їх визначення поміж двома судовими юрисдикціями, виходячи виключно з критерію, що такий спір є публічно-правовим, призводить до затягування розгляду таких вимог по суті у справі про банкрутство, унеможливлює їх подання в тридцяти денний строк відповідно до законодавства про банкрутство, а пропуск цього строку має наслідком втрату кредитором права голосу в зборах кредиторів (комітеті кредиторів) або їх погашення, якщо вимоги заявляються в ліквідаційній процедурі. Отже, такий спосіб визначення розміру спірного податкового боргу щодо особи, яка перебуває у процедурі банкрутства, виключно за рішенням адміністративного суду не дозволяє цьому кредитору в повній мірі реалізувати своє право на задоволення вимог відповідно до пріоритетної щодо інших конкурсних кредиторів черговості у справі про банкрутство та є неефективним.
2. Історичний контекст розгляду майнових спорів кредиторів щодо неплатоспроможного боржника в національній правовій системі.
2.1. Починаючи з викладення в новій редакції Закону України від 22 грудня 2011 року №4212-VІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», законодавець відмовився від застосування предметного критерію розподілу спорів щодо неплатоспроможної особи та поступово розпочав здійснювати концентрацію у справах про банкрутство всіх майнових спорів з вимогами до боржника (статті 17, 20 цього Закону). При цьому вносилися відповідні зміни до ГПК України. Так, відповідно до пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України (в редакції на 19 січня 2013 року) господарським судам підвідомчі: справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.
2.2. Припис про виключення з юрисдикції господарських судів майнових спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань, визначених відповідно до Податкового кодексу України (далі - ПК України), а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених ПК України, залишився в новій редакції ГПК України відповідно до Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року (пункт 8 частини першої статті 20 ГПК України).
Отже, з набранням чинності нової редакції ГПК України в судах адміністративної юрисдикції продовжували розглядати майнові спори неплатоспроможного боржника з уповноваженими державою податковими органами, які визначалися грошовими зобов`язаннями, згідно з ПК України. А інші майнові спори щодо неплатоспроможної особи, зокрема й ті що виникали з публічних правовідносин щодо зобов`язань банкрута по внесках до ПФУ, соціальному страхуванню та інших вимогах у спорах з суб`єктом владних повноважень, - розглядалися в господарськими судах. Така ситуація мала наслідком порушення принципів рівності та диспозитивності щодо кредиторів боржника в ході провадження у справі про банкрутство.
2.3. Внаслідок чого законодавець дійшов висновку, що таке правове регулювання майнових спорів з вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, є неефективним, дискримінуючим права уповноваженого державою податкового органу як кредитора у справі у процедурах банкрутства неплатоспроможної особи. Відтак, при прийнятті КУзПБ у статті 7 було розширено коло майнових спорів до «всіх майнових спорів» боржника та за участі боржника, визначено особливості провадження з розгляду таких спорів за участі суб`єкта владних повноважень та обов`язок інших судів передати для розгляду у справі про банкрутство майновий спір за участі боржника, якщо розгляд такого спору не завершений (стаття 7 КУзПБ). Такі норми права є процесуальними за своєю правовою природою.
2.4. КУзПБ набрав чинності з 21 квітня 2019 року та діє з 21 жовтня 2019 року (пункт 1 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу). Однак змін до ГПК України про виключення застереження в пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України Прикінцевими та перехідними положеннями КУзПБ внесено не було, що й стало причиною різного застосування судами колізії зазначених процесуальних норм (статті 7 КУзПБ та пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України).
3. Аргументація правової позиції окремої думки та сталої практики Великої Палати Верховного Суду.
3.1.Частиною шостою статті 12 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Виходячи з такого правового регулювання Велика Палата Верховного Суду послідовно застосовувала приписи Закону про банкрутство та КУзПБ як спеціальний процесуальний закон, що передбачає виняток із загального правила (позовного провадження) щодо особливостей провадження з розгляду господарськими судами справ про банкрутство. При цьому положення ГПК України як загальні норми права застосовувалися тоді, коли відсутнє правове регулювання в законодавстві про банкрутство (спеціальні норми процесуального права). Також Велика Палата Верховного Суду послідовно висловлювала правові позиції про предметну підсудність розгляду в межах провадження у справі про банкрутство трудових спорів з боржником, майнових спорів за участі боржника, які випливали з цивільних, господарських, адміністративних (пенсійне забезпечення, соціальне страхування) правовідносин.
3.2. Зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 (справа № 289/2217/17) від 12 червня 2019 року (справа № 289/233/18), від 19 червня 2019 року (справи № 289/718/18 та № 289/2210/17) Суд звертав увагу, що визначення юрисдикційності всіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог. У зазначених справах суд дійшов висновку про юрисдикцію господарського суду у справі про банкрутство у спорі щодо розірвання договору оренди, укладеного фізичною особою та боржником у справі про банкрутство з підстав невнесення орендної плати, яка фактично визначала розмір кредиторських вимог фізичної особи у справі про банкрутство. Жодних окремих думок суддями Великої Палати Верховного Суду, зокрема й тими, що були у складі суду під час розгляду справи 13 квітня 2023 року, щодо юрисдикції розгляду спору у справі про банкрутство не висловлювалося.
3.3.Також, висновки про необхідність концентрації всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у межах провадження у справі про банкрутство, Велика Палата Верховного Суду викладала в постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17 (майновий спір за позовом третьої особи у справі про банкрутство про визнання права власності на урожай ріпаку та пшениці). У зазначеній справі суд погодився з висновками про те, що у статті 7 КУзПБ передбачено особливості розгляду справ про банкрутство щодо розгляду в межах такого провадження всіх майнових спорів, стороною яких є боржник, господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, та необхідність застосування зазначеної норми як спеціального процесуального припису відповідно до статті 3 ГПК України при здійсненні судочинства в господарських судах відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Окремих думок щодо такого правозастосування судді при цьому не висловлювали.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц.
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно займала позицію про предметну юрисдикцію господарського суду у справі про банкрутство щодо розгляду майнових спорів з боржником у цивільних правовідносинах з його кредиторами.
3.5. Також, у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 904/1693/19 Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи вкасаційному порядку судові рішення щодо обґрунтованості часткового визнання грошових вимог податкового органу та відмови у визнанні грошових вимог на суму 500 571 619, 17 грн неузгодженого податкового боргу, з посиланням на наявність в адміністративному суді спору про його узгодження виснувала: «Однак неузгодженість суми грошового зобов`язання не означає, що зобов`язання не існує або може не враховуватися при зверненні із заявою про визнання кредиторських вимог відповідно до приписів статті 23 Закону № 2343-XII ( пункт 6.24). Згідно із частиною першою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункт 6.31). Тобто законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії.
3.6. Отже, Велика Палата Верховного Суду фактично погодилася з тим, що розгляд поза межами справи про банкрутство майнового спору податкового органу щодо розміру його вимог до боржника не забезпечить ефективного способу захисту інтересів такого кредитора про визнання його вимог, оскільки саме на суд у справі про банкрутство покладається обов`язок розглянути всі вимоги кредиторів до боржника та їх документальне підтвердження. Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що після втрати чинності Законом №2343-ХІІ особливості розгляду майнових спорів щодо боржника передбачені статтею 7 КУзПБ, яка є процесуальною нормою, що змінила юрисдикцію розгляду спорів з майновими вимогами до боржника та щодо його вимог, визначивши її у межах провадження у справі про банкрутство.
3.7. У справі № 905/2030/19 (905/1159/20), розглядаючи позовну вимогу боржника про визнання недійсним податкового повідомлення - рішення як майнову вимогу, що передувало визнанню грошових вимог цього кредитора, в постанові від 21 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновками про те, що після прийняття КУзПБ приписи статті 7 цього Кодексу є спеціальною нормою, яка визначає предметну юрисдикцію розгляду господарським судом у справі про банкрутство всіх майнових вимог, стороною в яких є боржник, а тому спір щодо визнання недійсним податкового повідомлення - рішення, який є майновим, має розглядатися в межах цього провадження, керуючись нормами матеріального права, які передбачені ПК України що регулюють виникнення податкового боргу. Велика Палата Верховного Суду висловила правовий висновок про те, що специфіка правовідносин у процедурі банкрутства полягає в необхідності комплексного та збалансованого регулювання приватноправових та публічно - правових інтересів щодо неплатоспроможної особи, що вимагає застосування як приватноправових, так і публічно - правових механізмів у ході такого провадження. У різні періоди свого розвитку законодавець по-різному проводив межу між приватним та публічним інтересом у регулюванні відносин неплатоспроможності. Законодавство про неплатоспроможність є комплексним, воно об`єднує правові норми приватного та публічного права заради досягнення єдиної мети - найбільш повного задоволення у процедурі банкрутства вимог приватних та публічних кредиторів (податкових органів, органів соціального забезпечення), оскільки по завершенню ліквідаційної процедури таке задоволення унеможливлюється ліквідацією юридичної особи чи використанням майна боржника для задоволення вимог інших кредиторів, які включені до реєстру вимог кредиторів в ході провадження у справі про банкрутство (пункти 33 - 36 мотивувальної частини постанови).
3.8. Також Велика Палата Верховного Суду в цій справі виснувала про те, що законодавець не ототожнює поняття «виникнення» податкових зобов`язань з поняттями «стягнення податкового боргу» чи «погашення податкового боргу». Процедура стягнення (погашення) податкового боргу може регулюватися ПК України та іншими нормативними актами. Зокрема, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені КУзПБ, з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій (пункт 1.3 статті 1 ПК України).
3.9. Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно висловлювала правову позицію про те, що з прийняттям КУзПБ законодавець змінив правила визначення юрисдикції майнових спорів за участі боржника, сконцентрувавши розгляд усіх майнових та ряду немайнових вимог умежах однієї судової процедури банкрутства в судах господарської юрисдикції задля повного та комплексного вирішення усіх правових проблем неплатоспроможної особи (як фізичної, так і юридичної), яка може бути визнана банкрутом (ліквідована) за наслідком такої процедури, що матиме наслідком закриття (припинення) провадження з розгляду спорів у всіх інших юрисдикційних органах з вимогами до неї (пункти 39-40 зазначеної постанови).
3.10. Такої ж правозастосовчої практики дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, зокрема, щодо розгляду майнових спорів боржника з органами, наділеними владними управлінськими функціями. У постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 910/1116/18 (майновий спір про стягнення екологічних збитків з боржника як поточної вимоги за позовом контролюючого органу - Державної екологічноїінспекції у Волинській області) Верховний Суд виснував, що Кодекс № 2597-VIII передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу. Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює всі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства (пункти 65-67 мотивувальної частини постанови).
3.13. Вважаємо, що судом неправильно застосовано правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній» (таке роз`яснення викладено в абзаці п`ятому пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп, з висновками, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас урегульована однопредметними нормативно-правовими актами однакової юридичної сили, які за змістом суперечать один одному. Наступний закон скасовує автоматично дію в часі однопредметного акта, який діяв у часі раніше). Отже, не вмотивованим та таким, що не відповідає висновкам Конституційного Суду України є відступ від висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що юрисдикцію даного спору слід визначати за правилами статті 7 КУзПБ як закону, прийнятого пізніше. У зв`язку з таким не погоджуємося з відступом від висновку, викладеного в пункті 48 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19, про що зазначено у пунктах 62-65 мотивувальної частини постанови від 13 квітня 2023 року.
3.14. Звертаємо увагу, що з огляду на встановлення судами обставини здійснення щодо позивача провадження у справі про банкрутство, підвідомчість цього спору слід визначати із застосуванням положень статті 7 КУзПБ як закону, що прийнятий пізніше ніж відповідна норма ГПК України та яким розгляд такого спору віднесено до предметної юрисдикції господарського суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.
Так, у справі № 905/2030/19 предметом спору був майновий спір про розмір кредиторських вимог податкового органу до боржника на підставі оспорюваного податкового повідомлення - рішення. Такі вимоги формують пасив боржника та визначають розмір вимог податкового органу(кредитора)у справі про банкрутство, який підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів та задоволенню у третю (якщо це основний борг) або в шосту ( якщо це неустойка) чергу в ході провадження у справі про банкрутство.
3.16. Велика Палата Верховного Суду не звернула уваги, що на стадії ліквідаційної процедури за погодженням з кредитором (кредиторами) допускається зарахування зустрічних вимог кредитора та боржника, якщо таке зарахування не порушує майнових прав інших кредиторів (частина п`ята статті 64 КУзПБ). Таким чином, законодавцем передбачено спеціальний механізм врегулювання правовідносин між кредитором та боржником, застосування якого унеможливлюється при віднесенні майнового спору про стягнення активів боржника поза межі процедури банкрутства в адміністративну юрисдикцію. Як убачається з ухвали попереднього засідання у справі про банкрутство від 11 січня 2016 року, внесеної та оприлюдненої в Єдиний державний реєстр судових рішень, Білоцерківська ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області визнана кредитором ТзОВ «РГК» на суму 801 514,12 грн вимог третьої черги задоволення вимог кредиторів, 122 167,71 грн шостої черги задоволення вимог кредиторів та 2436 грн вимог першої черги. Отже скаржник та боржник мали можливість здійснити зарахування зустрічних грошових вимог у ліквідаційній процедурі. Зазначених особливостей правового регулювання зустрічного зарахування між кредитором та боржником, які зумовлюють необхідність розгляду такого спору в межах єдиного провадження, не було враховано Великою Палатою Верховного Суду при формулюванні правової позиції про предметну підсудність адміністративним судам спору про стягнення з податкового органу на користь боржника грошової суми як майнового права боржника.
3.17. Також зазначеній правовій позиції в постанові від 13 квітня 2023 року суперечать висновки пункту 93 її мотивувальної частини. Так у пункті 93 постанови Суд виснував, що критеріями визначення, чи підлягає розгляду в межах справи про банкрутство спір, стороною у якому є боржник є умови, за яких вирішення спору: стосується питання щодо формування активів боржника (майно, майнові права); впливає на суб`єктний склад сторін та учасників у справі про банкрутство, їхні права, інтереси та (або) обов`язки. Отже, якщо спір існує щодо формування майна та майнових прав боржника він є господарським.
Грошова сума, про стягнення якої просив боржник з підстав порушення податковим органом своїх обов`язків щодо своєчасного відшкодування ПДВ, є «майновим правом боржника», що в розумінні статті 177 Цивільного кодексу України є об`єктом цивільних прав, який підлягає включенню до ліквідаційної маси боржника у процедурі банкрутства як майнове право ( частина перша статті 62 КУзПБ). Відтак, мотивувальна частина постанови містить взаємно-протилежні висновки щодо предметної юрисдикції розгляду майнового спору про повернення активу боржника ( майнових прав) до його ліквідаційної маси.
3.18. Вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду дійшла необґрунтованого висновку про те що КУзПБ є консолідованим кодексом норм матеріального права (пункт 95 мотивувальної частини постанови). Сама назва Кодексу України з процедур банкрутства говорить про те, що він визначає «процедури банкрутства», тобто є консолідованим актом процесуальних норм щодо такої процедури. Зазначене узгоджується з приписами частини шостої статті 12 ГПК України, яка визначає процедуру судового процесу за Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а після втрати ним чинності - за КУзПБ, як особливу форму господарського судочинства у справах про неплатоспроможність юридичних та фізичних осіб. Також відповідно до частини другої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України. Тому такі норми є процесуальними за своєю правовою природою та спеціальними за змістом у порівнянні з загальними правилами позовного провадження згідно із ГПК України. Як спеціальні норми вони підлягають переважному застосуванню у правовідносинах між учасниками справи про неплатоспроможність.
3.19. Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, про застосування приписів пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України як таких, що є спеціальними процесуальними нормами, що визначають юрисдикцію спору в цій справі (пункт 97 мотивувальної частини постанови від 13 квітня 2021 року) вважаємо неправильними. Звертаємо увагу, що в контексті порівняння пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України та статті 7 КУзПБ спеціальним законом є КУзПБ. Також наполягаємо на тому, що до спірних правовідносин має застосовуватися закон (стаття 7 КУзПБ), який прийнято пізніше та яким розширено предметну підсудність спорів у справах про неплатоспроможність господарськими судами щодо розгляду в межах такої справи «всіх майнових спорів, стороною яких є боржник». Також вважаємо, що припинило дію обмеження предметної юрисдикції господарського суду у справі про банкрутство за пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України виключно щодо «майнових вимог до боржника», оскільки предметна підсудність майнових спорів у справах про банкрутство за статтею 7 КУзПБ була розширена до «всіх майнових спорів, стороною яких є боржник». Отже, до господарської юрисдикції з набуттям чинності КУзПБ віднесено як позовні вимоги до боржника, так вимоги боржника до інших осіб щодо його майна (майнових прав).
3.20. Вважаємо, що таке застосування процесуальної норми статті 7 КУзПБ відповідає правилу, що «наступний закон скасовує попередній», приписам частини шостої статті 12 ГПК України та виконанню завдань (основних засад) господарського судочинства стосовно дотримання рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та ефективності захисту прав учасників процесу неплатоспроможності, визначених статтею 2 ГПК України, гарантій права на звернення до господарського суду відповідно до статті 4 ГПК України.
3.21. На нашу думку практика виведення в суди адміністративної юрисдикції майнових спорів, що виникають з податкових зобов`язань щодо неплатоспроможної особи, створювала ряд негативних наслідків для кредитора - уповноваженого податкового органу у справі про банкрутство. До врегулювання спору про розмір податкового боргу в адміністративних судах таким кредиторам відмовляли у визнанні їх вимог у справах про банкрутство, внаслідок чого ці кредитори втрачали можливість подання у тридцяти денний строк (який є пресічним) своїх вимог до боржника та можливість бути включеними до реєстру вимог кредиторів з правом голосу у зборах та комітеті кредиторів за зобов`язаннями, які оспорювалися боржником. Непоодинокими були випадки ініціювання боржником спору в адміністративному суді з метою затягування розгляду в господарському суді у справі про банкрутство спору про грошові вимоги податкового органу, що дозволяло боржнику сформувати необхідний для нього склад комітету кредиторів для прийняття певних рішень на користь зацікавлених кредиторів четвертої черги та всупереч інтересам кредитора третьої черги (податкового органу).
3.22. Отже, процедура розгляду спірних вимог податкового органу спочатку в адміністративному суді, а далі - в господарському у справі про банкрутство виявилась неефективною в аспекті забезпечення правової визначеності такому кредитору та дискримінуючою його у правах на участь в органах представництва інтересів кредиторів (зборах та комітеті кредиторів) та у прийнятті рішень щодо можливих процедур (санації, ліквідації). Також непоодинокими були випадки, коли розгляд податкового спору в адміністративному суді завершувався після того як активи боржника у справі про банкрутство були розпродані, а кошти розподілені відповідно до черговості в яку не мав можливості потрапити кредитор (уповноважений державою орган на стягнення податкового боргу) чи ліквідаційна процедура виявлялася завершеною затвердженням ліквідаційного балансу та внесенням запису про припинення боржника в ЄДРПОУ на час розгляду податкового спору в адміністративних судах. Така практика розгляду податкових спорів не забезпечувала належного задоволення вимог уповноваженого державою органу, незважаючи на те, що юрисдикція розгляду справи визначалася з дотриманням правил спеціалізації спору в публічних правовідносинах адміністративним судам.
3.23. Очевидно, що при прийнятті КУзПБ законодавець врахував такі негативні наслідки розгляду податкових спорів щодо неплатоспроможної особи та відійшов від критерію спеціалізації майнового спору за змістом матеріально-правової вимоги, застосувавши інший критерій при визначенні предметної юрисдикції спорів у справах про банкрутство - пов`язаність усіх майнових вимог з неплатоспроможною особою (боржником). Якщо відносно особи порушена справа про банкрутство в господарському суд, то майновий спір за участі боржника має розглядатися в межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, з яких правовідносин (цивільних, господарських, адміністративних, трудових) він виникає та чи стосується він вимог до боржника або самого боржника до іншої особи.
3.24. Звертаємо увагу, що за приписами частини чотирнадцятої статті 39 КУзПБ з моменту відкриття провадження у справі: пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися у випадку та порядку, передбачених цим Кодексом; арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.
3.25. Відтак концентрація майнових спорів у справах про банкрутство має на меті забезпечення рівних можливостей для всіх кредиторів (державних та приватних) щодо розгляду їх вимог у єдиному провадженні з включенням до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, який надає права кредиторам щодо участі у прийнятті рішень про подальші процедури банкрутства виходячи з пропорційності голосів кредиторів згідно з реєстром вимог кредиторів. Також розгляд майнових спорів щодо повернення (стягнення) до ліквідаційної маси майна, майнових прав боржника дозволить якнайшвидше формувати пасив боржника, сприятиме визначенню за участі комітету кредиторів процедур реалізації всіх його активів та можливостям контролю всіма кредиторами боржника за дотриманням ліквідатором черговості задоволення їх вимог у справі про банкрутство. Отже, ефективного захисту своїх інтересів уповноважений державою орган може досягти в господарських судах за умови розгляду спору в межах провадження у справі про банкрутство.
3.26. Висновки касаційного суду про те, що тільки адміністративні суди з урахуванням їх спеціалізації можуть забезпечити прогнозованість судових рішень щодо застосовування норм ПК України, вважаємо необґрунтованими. Суди у справах про банкрутство в залежності від виду діяльності боржника застосовують різні кодифіковані нормативні акти (КЗпП України, Земельний кодекси України, закони про соціальне страхування, пенсійне забезпечення, матеріальний резерв та інші), якщо вони регулюють правовідносини в майнових спорах боржника з різними державними органами. Застосування норм податкового законодавства не може бути виключною прерогативою адміністративного суду, якщо воно має наслідком порушення принципу рівності прав кредиторів у справі про банкрутство, порушення майнових прав уповноваженого державою органу на задоволення його вимог відповідної черговості за рахунок майна боржника у справі про банкрутство чи порушення прав боржника в межах строків ліквідаційної процедури повернути до ліквідаційної маси майно (майнові права) для їх реалізації в зазначеній процедурі.
3.27. З огляду на викладене, вважаємо відступ від правової позиції щодо розгляду майнових спорів боржника, які випливають з податкових правовідносин за межами провадження у справі про банкрутство в частині розгляду майнових спорів таким, що не відповідає напряму розвитку процесуального законодавства, не гарантує дотримання основних засад судочинства щодо рівності захисту прав та інтересів учасників провадження у справі про неплатоспроможність, не забезпечує ефективності судового захисту прав уповноваженого державою органу щодо стягнення податкового боргу у правовідносинах з неплатоспроможною юридичною чи фізичною особою.
Судді Великої Палати
Верховного Суду Л. Й. Катеринчук