Справа № 520/5801/22
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

12 травня 2023 р. справа № 520/5801/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання противоправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін у Військовій частині НОМЕР_1 ; 2) зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_2 ) винагороду за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін у Військовій частині НОМЕР_1 .

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що суб`єктом владних повноважень протиправно не проведено виплату винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін.

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 (далі за текстом - адміністративний орган, владний суб`єкт, Військова частина), надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що у Військовій частині існує заборгованість перед позивачем щодо винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін, яка відображається у наданій довідці від 12.07.2022 року вих.№284.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник проходив військову публічну службу в Збройних силах України, а саме у Військовій частині НОМЕР_1 , та отримував грошове забезпечення відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

Заявник є учасником бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 15.03.2019р.

Наказом командира в/ч № НОМЕР_4 №85 від 25.03.2022 року заявника, водія інженерно-саперного відділення інженерного взводу, призначеного наказом командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 19 березня 2022 року №11-РС, з 25.03.2022 року виключено із списків військової частини НОМЕР_1 .

За викладеним у позові твердженням заявника виплату винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін Військовою частиною не проведено.

Не виплата заявнику винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін також підтверджено відповідачем у відзиві на позов та довідкою від 12.07.2022 року вих.№284.

Відповідно до довідки від 12.07.2022 року вих.№284 заборгованість щодо виплати винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін перед заявником становить: за березень 2021 року 5.632,00 грн.: за квітень 2021 року 8.448,00 грн.; за травень 2021 року 12.672,00 грн.; за червень 2021 року 13.376,00 грн.; за липень 2021 року 17.600,00 грн.; за серпень 2021 року 13.376,00 грн.; за вересень 2021 року 14.784,00 грн.

Не погодившись із повнотою оплати військової служби в частині виплати винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міноборони від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрований в Мінюсті 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (далі Порядок № 260) передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Розділом ХІХ Порядку №260 передбачено порядок виплати винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін, відповідно до якого військовослужбовцям, які під час проходження служби здійснюють розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) вибухових предметів, а також тралення і знешкодження мін, залежно від характеру робіт виплачується винагорода у відсотках від посадового окладу за 13 тарифним розрядом, установленим у додатку 1 до постанови № 704, за кожним актом, але не більше 20 відсотків на день: кожному військовослужбовцю групи розмінування або групи знищення - за кожне знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів; кожному військовослужбовцю екіпажу корабля (судна) - за кожний вихід для виконання розшуку мін, мінних загороджень, а також їх бойового тралення; кожному військовослужбовцю корабельної підривної команди - за кожне знешкодження (знищення) мін (торпед).

Виплата винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) вибухових предметів, тралення і знешкодження мін здійснюється за місцем служби військовослужбовця за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира військової частини.

У спірних правовідносинах відповідачем не заперечується наявність заборгованості перед заявником з виплати зазначеної винагороди, згідно з довідкою від 12.07.2022 року вих.№284.

Отже, спірна винагорода нарахована заявнику, проте, не виплачена.

А тому бездіяльність відповідача щодо не виплати заявнику винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін у Військовій частині НОМЕР_1 є протиправною.

Водночас, в частині не нарахування спірної винагороди протиправна бездіяльність відповідача відсутня, а отже в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Додатково суд зазначає, що з довідкою від 12.07.2022 року вих.№284 заявник ознайомлений, заперечень стосовно періодів та сум нарахувань спірної винагороди ані у позові, ані під час розгляду справи не висловив.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оціненими в їх сукупності за правилами ст.ст.90 і 211 КАС України, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів правомірності власних управлінських волевиявлень з приводу невиплати заявникові винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було надано Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18) і полягає у тому, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів.

У ході розгляду справи були підтверджені обставини порушення прав та інтересів заявника за рахунок неповної оплати часу служби у публічно-правових відносинах в частині винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін за період з березня 2021 року по вересень 2021 року, а тому у цій частині позов підлягає задоволенню з виходом за межі позовних вимог.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував правові механізми, спрямовані на з`ясування об`єктивної істини.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших витрат до суду не надано.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 винагороди за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін у Військовій частині НОМЕР_1 за період з березня 2021 року по вересень 2021 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 (РнОКПП НОМЕР_2 ) винагороду за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження (знищення) мін у Військовій частині НОМЕР_1 за період з березня 2021 року по вересень 2021 року.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева