Справа № 260/3441/22
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 рокуСправа № 260/3441/22 пров. № А/857/3732/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на окрему ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року (суддя Микуляк П.П., м.Ужгород), -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУПФ, ПФУ відповідно) в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 06.09.2022 №21 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (далі Рішення №21);

зобов`язати ГУПФ вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-XII).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року, яке набрало законної сили 01.03.2023, позов задоволено.

30 січня 2023 року Закарпатським окружним адміністративним судом у цій справі (260/3441/22) постановлено окрему ухвалу, яка стосується не виконання судового рішення у справі №260/752/22 та направлено до ГУПФ та ПФУ для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли явному порушенню закону.

Не погодившись із постановленою окремою ухвалою, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу.

В апеляційній скарзі вказує, що у рішенні суду по справі №260/752/22 відсутня будь-яка вказівка щодо зобов`язання ГУПФ вчинити певні дії, чи прийняти рішення. Крім того, рішення про призначення пенсії приймається органом, що її призначає, і не входить до повноважень суду.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи окрему ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУПФ не належно, з порушенням норм законодавства виконало рішення суду у справі №260/752/22.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з не правильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.

Як видно з матеріалів справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року у справі 260/752/22, яке набрало законної сили 27.07.2022 (далі Рішення суду), визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі Адміністрація, ДПСУ відповідно) щодо не оформлення та не подання до ГУПФ всіх необхідних документів для призначення пенсії за вислугою років на пільгових умовах ОСОБА_1 та зобов`язано Адміністрацію підготувати та подати до ГУПФ подання та документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років на пільгових умовах на підставі вимог пункту «а» статті 12, статті 17-1 Закону №2262-ХІІ та підпункту «в» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі Постанова №393).

Листом від 20.08.2022 №11-25236/0/6-22 Адміністрація повідомила позивача, що на виконання Рішенням суду направила відповідні документи для призначення пенсії в ГУПФ.

ГУПФ листом №0700-0307-8/33841 повідомило, що ними прийнято Рішення №21, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку із відсутністю у позивача календарної вислуги років у розмірі 25 років і більше.

В оскаржуваній ухвалі, суд вказує, що Рішенням суду вже було встановлено, що стаж позивача з врахуванням часу служби, який підлягає зарахуванню на пільгових умовах, становив 27 років 05 місяців 06 днів, відтак, позивач набув право на призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 12 Закону №2262-XII. Проте вказане не було враховано ГУПФ при розгляді документів, що надійшли від Адміністрації та вирішенні питання про призначення пенсії.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 14 КАС судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно із вимогами статті 370 КАС судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

За змістом пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7 у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4 частини другої).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Зі змісту оскаржуваної ухвали та Рішення суду видно, що суд не зобов`язував ГУПФ прийняти рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років на підставі Рішення суду. У Рішенні суду визнано, що є всі підстави для направлення Адміністрацією до ГУПФ документів для призначення позивачу пенсії.

Суб`єктом призначення пенсії є ГУПФ, яке в розглядуваному випадку має право прийняти рішення про призначення пенсії або рішення про відмову в призначенні пенсії, що регулюється відповідними нормами «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затвердженому постановою ПФУ 30.01.2017 № 3-1 (у редакції постанови правління ПФУ від 02.03.2023 № 10-1) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за № 135/13402).

Відповідно до частини першої статті 249 КАС суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (частина друга статті 249 КАС).

Отже, окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду адміністративного позову порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб, вона може стосуватись будь-якого суб`єкта, зокрема й того, який не бере участь у справі.

Таким чином, окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.

Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.

За цих обставин слід зазначити, що суд має право, а не зобов`язаний постановити окрему ухвалу. Проте, враховуючи особливий статус суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.

Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час саме судового розгляду конкретної справи встановлено певне правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити (службова недбалість, зловживання владою тощо).

Аналізуючи викладене, обов`язковими умовами для винесення окремої ухвали є порушення закону чи іншого нормативно-правового акту із чітким зазначенням такої норми та обґрунтування у чому саме полягає таке порушення.

Вказані висновки щодо розуміння норми статті 249 КАС викладено у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 240/32482/21.

Зважаючи на те, що предметом розгляду справи 260/252/22, були протиправна бездіяльність Адміністрації щодо не оформлення та не подання до ГУПФ документів ОСОБА_1 для вирішення питання щодо призначення пенсії за вислугу років, і ГУПФ у справі не було зобов`язане до вчинення певних дій (прийняття конкретного рішення про призначення пенсії), а протиправність Рішення №21 ГУПФ визнано у рішенні суду по справі №260/3441/22 і таким чином здійснено захист порушеного права позивача щодо призначення пенсії, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали та визнання дій ГУПФ такими, що сприяли явному порушенню закону, в частині розгляду документів для призначення пенсії, що були надіслані Адміністрацією пенсійному органу на виконання Рішення суду.

В підсумку, такі обставини є безсумнівною підставою для скасування оскаржуваної окремої ухвали, з огляду на обставини, що наведені вище.

Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити.

Окрему ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний