Справа № 320/9810/22
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2023 року справа №320/9810/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №69 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до страхового стажу та до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, згідно з пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення":

- період навчання в Одеському медичному інституті з 01.09.1991 по 31.08.1994;

- період навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця з 01.09.1994 по 21.06.1995;

- період навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця з 14.02.1996 по 25.06.1998;

- період роботи на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю "терапія" Поліклініки №1 Мінського району міста Києва з 18.08.1998 по 31.08.1999;

- період роботи на посаді дільничного лікаря-терапевта Поліклініки №1 Мінського району міста Києва з 01.09.1999 по 29.02.2000;

- період роботи на посаді лікаря ЛФК Київської фізіотерапевтичної поліклініки з 01.03.2000 по 28.11.2003;

- період роботи на посаді лікаря-терапевта жіночої консультації Центральної районної Поліклініки Деснянського району міста Києва з 01.12.2003 по 31.12.2005;

- період роботи на посаді лікаря УЗД відділення променевої та ендоскопічної діагностики Центральної районної Поліклініки Деснянського району міста Києва з 01.01.2006 по 03.04.2018;

- період роботи на посаді лікаря УЗД ТОВ "Медична компанія КМ" з 21.06.2018 по 07.07.2022;

- період роботи на посаді лікаря УЗД ТОВ "Медична компанія КМ" з 02.08.2022 по 26.09.2022;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з 27.09.2022 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівнику охорони здоров`я, з урахуванням наявного на день звернення страхового стажу 31 рік 0 місяців 18 днів та спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років 29 років 11 місяців 2 дні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що відповідачем протиправно відмовлено їй в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з підстав відсутності спеціального стажу роботи, оскільки спеціальний стаж позивача як працівника охорони здоров`я станом на 10.10.2017 складає 18 років 01 місяць 20 днів. При цьому позивач зазначає, що у рішенні про відмову від 04.10.2022 №69 відповідачем не вказано, з якого періоду було відраховано відповідний стаж.

При цьому позивач вказує, що записами трудової книжки позивача та дипломом спеціаліста про отримання вищої освіти за спеціальністю «лікар», документально підтверджується наявний у неї страховий стаж - 31 рік 0 місяців 18 днів та спеціальний стаж, необхідний для призначення позивачу пенсії за вислугою років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» станом на день звернення 27.09.2022 29 років 11 місяців 2 дні.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 відкрито спрощене провадження у даній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, витребувано докази у справі від відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено про те, що відповідно до п.2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 з урахуванням норм статі 28 Закону. Пунктом е статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, які станом на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017) вислуга років яких на відповідних посадах до 01.04.2015 - набули не менше 25 років, до 01.01.2016 не менше 25 років і 6 місяців, до 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу.

Відповідач зазначає, що згідно поданих ОСОБА_1 документів вбачається, що страховий стаж позивача становить 27 років 02 місяці 10 днів, у тому числі спеціальний стаж за вислугу років станом на 10.10.2017 становить 18 років 01 місяць 20 днів, що не відповідає вимогам пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення та переліку, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Щодо періоду навчання позивача в Одеському медичному інституті та періоду навчання в Національному медичному університеті імені О.О.Богомольця, відповідачем зазначено, що вказані заклади не були закладами професійної (професійно-технічної) освіти, а належали до вищих навчальних закладів, тому час навчання у вищих навчальних закладах можливо зарахувати виключно до загального трудового стажу, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постановах від 20.02.2019 у справі №643/11758/16-а та від 10.10.2019 у справі №676/5212/17.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом у формі ID картки № НОМЕР_2 від 23.06.2018, орган що видав 8027. Зареєстрованим місцем проживання позивача з 10.06.2004 є: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.39).

Згідно відомостей про роботу, наявних в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 (а.с.20-24), ОСОБА_1 :

- з 01.07.1990 по 16.08.1991 працювала санітаркою поліклініки Миколаївського облонкодиспанцеру (1 рік 0 місяців 16 днів);

- з 01.09.1991 по 31.08.1994 навчалася на лікувальному факультеті Одеського медичного інституту імені М.І. Пирогова (3 роки 0 місяців 0 днів);

- з 01.09.1994 по 01.07.1998 навчалася за спеціальністю "лікувальна справа" в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця (3 роки 10 місяців 0 днів);

- з 18.08.1998 по 31.08.1999 працювала лікарем-інтерном Поліклініки №1 Мінського району м. Києва (1 рік 0 місяців 13 днів);

- з 01.09.1999 по 29.02.2000 працювала дільничним лікарем-терапевтом Поліклініки №1 Мінського району м. Києва (0 років 6 місяців 0 днів);

- з 02.03.2000 по 28.11.2003 працювала лікарем ЛФК Київської фізіотерапевтичної поліклініки (3 роки 8 місяців 28 днів);

- з 01.12.2003 по 31.12.2005 працювала лікарем-терапевтом жіночої консультації Центральної районної Поліклініки Деснянського району міста Києва (2 роки 0 днів 1 місяць);

- з 01.01.2006 по 03.04.2018 працювала на 0,5 ставки лікарем УЗД відділення променевої та ендоскопічної діагностики Центральної районної Поліклініки Деснянського району міста Києва (12 років 3 місяці 3 дні);

- з 21.06.2018 по 07.07.2022 працювала лікарем УЗД ТОВ "Медична компанія КМ" (4 роки 0 місяців 16 днів);

- з 02.08.2022 по 26.09.2022 працювала лікарем УЗД ТОВ "Медична компанія КМ" (0 років 1 місяць 24 дні).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2022 позивач через веб-портал Пенсійного фонду України звернулась із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, що не заперечується сторонами.

У зв`язку із постановою Пенсійним фондом України №25-1 від 16.12.2020 "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 від 27.09.2022 про призначення пенсії за віком було передано для розгляду структурному підрозділу органу, що призначає пенсію - ГУ ПФУ у Київській області.

За наслідками розгляду заяви позивача, рішенням від 04.10.2022 №69 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с.19).

Вказана відмова була обґрунтована тим, що відповідно до п.2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення" за Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909. Право на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають особи, вислуга років яких на відповідних посадах становить: до 01.04.2015 не менше 25 років; до 01.01.2016 не менше 25 років і 6 місяців, до 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців.

Відтак, оскільки згідно наданих документів страховий стаж заявниці становить 27 років 02 місяці 10 днів, у тому числі спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років складає 18 років 01 місяць 20 днів станом на 10.10.2017, тому право на пенсію за вислугу років у позивача відсутнє. Дата, з якої ОСОБА_1 матиме право на пенсійну виплату 08.04.2030.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України №1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі ст.8 зазначеного Закону громадянин України має право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 1 статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-ІV).

При цьому, згідно з частиною 4 статті 24 цього Закону періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно статті 2 Закону №1788-XII, цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають, серед інших, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції до 02.03.2015) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, що набрав чинності 01.04.2015, статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Надалі, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, який набрав чинності 01.01.2016, внесені зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років» і доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим.

Таким чином, пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ у зазначеній редакції передбачав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Так, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Конституційний Суд України вказав, що положення п. "а" ст.54, ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у п. "а" ст.54 Закону України Про пенсійне забезпечення, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", "ж" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст. ст. 1, 3, ч. 3 ст. 22, ст. 46 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення п. "а" ст.54, ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Відповідно до п.2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином зазначені положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" втратили чинність з 4 червня 2019 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні позивачці пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII.

Отже, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Таким чином, на день звернення позивачки із заявою від 27.09.2022 про призначення пенсії за вислугу років, пунктом "е" ст. 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.

Так, до вказаного Переліку віднесено, зокрема: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Зміст вищевикладених положень законодавства дає суду підстави для висновку про те, що необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є наявність спеціального стажу роботи та посади, що дає право на призначення пенсії згідно з переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_3 , позивач працювала (навчалася) у закладах охорони здоров`я, зокрема:

- з 01.07.1990 по 16.08.1991 працювала санітаркою поліклініки Миколаївського облонкодиспанцеру (1 рік 0 місяців 16 днів);

- з 01.09.1991 по 31.08.1994 навчалася на лікувальному факультеті Одеського медичного інституту імені М.І. Пирогова (3 роки 0 місяців 0 днів);

- з 01.09.1994 по 01.07.1998 навчалася за спеціальністю "лікувальна справа" в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця (3 роки 10 місяців 0 днів);

- з 18.08.1998 по 31.08.1999 працювала лікарем-інтерном Поліклініки №1 Мінського району м. Києва (1 рік 0 місяців 13 днів);

- з 01.09.1999 по 29.02.2000 працювала дільничним лікарем-терапевтом Поліклініки №1 Мінського району м. Києва (0 років 6 місяців 0 днів);

- з 02.03.2000 по 28.11.2003 працювала лікарем ЛФК Київської фізіотерапевтичної поліклініки (3 роки 8 місяців 28 днів);

- з 01.12.2003 по 31.12.2005 працювала лікарем-терапевтом жіночої консультації Центральної районної Поліклініки Деснянського району міста Києва (2 роки 0 днів 1 місяць);

- з 01.01.2006 по 03.04.2018 працювала на 0,5 ставки лікарем УЗД відділення променевої та ендоскопічної діагностики Центральної районної Поліклініки Деснянського району міста Києва (12 років 3 місяці 3 дні);

- з 21.06.2018 по 07.07.2022 працювала лікарем УЗД ТОВ "Медична компанія КМ" (4 роки 0 місяців 16 днів);

- з 02.08.2022 по 26.09.2022 працювала лікарем УЗД ТОВ "Медична компанія КМ" (0 років 1 місяць 24 дні).

Як вже зазначено судом вище, рішенням від 04.10.2022 №69 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку із відсутністю спеціального стажу роботи.

При цьому зазначено, що страховий стаж позивача становить 27 років 02 місяці 10 днів, а спеціальний стаж обчислений згідно із ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» станом на 11.10.2017 становить 18 років 01 місяць 20 днів. Дата, з якої позивач матиме право на пенсійну виплату, - 08.04.2030.

Суд зазначає, що пенсійним органом під час розгляду заяви позивачки про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я обраховано спеціальний стаж позивачки, який дає їй право на призначення за вислугу років, станом на 11.10.2017.

Проте суд не може погодитися із проведеним обрахунком спеціального стажу позивачки станом на 11.10.2017, виходячи з такого.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.

03 жовтня 2017 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Виходячи з позиції пенсійного органу останній керувався даними положеннями Закону № 2148-VІІІ і приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії обраховував спеціальний стаж позивачки як працівника охорони здоров`я, який дає їй право на призначення за вислугу років, виключно станом на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ, яким внесено зміни до розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV.

В той же час суд враховує, що як станом на час подання позивачкою заяви про призначення пенсії за вислугу років, так і на час розгляду справи в суді продовжує діяти пункт "е" ст. 55 Закону №1788-XII, яким передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Отже, після прийняття Конституційним Судом України від 4 червня 2019 року №2-р/2019 рішення, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, законодавцем жодних змін до нормативно-правових актів з питань пенсійного забезпечення, які визначають право працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, не внесено.

Виходячи з проведеного відповідачем розрахунку спеціального стажу позивачки, обчисленого станом на 11.10.2017, який станом на 11.10.2017 становить 18 років 01 місяць 20 днів, відповідачем проігноровано норми пункту "е" ст. 55 Закону №1788-XII, які діють та визначають право позивачки на пенсію за вислугу років без обмеження у такому праві.

Суд вважає необґрунтованими дії відповідача по обрахунку спеціального стажу позивачки як працівника охорони здоров`я станом на 11.10.2017, оскільки це обмежує її право на призначення пільгової пенсії, передбачене пунктом "е" ст. 55 Закону №1788-XII, оскільки Закон №1788-ХІІ не пов`язує нарахування пенсії за вислугу років з такою умовою, як наявність спеціального стажу, необхідного для призначення такої пенсії, виключно станом на 11.10.2017.

При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону № 2148-VІІІ, яким внесені зміни до розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Аналогічний правовий підхід викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18).

Суд, аналізуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV у взаємозв`язку із пунктом "е" ст. 55 Закону №1788-XII, вважає, що відповідач не мав правових підстав для обрахунку спеціального стажу позивачки як працівника охорони здоров`я станом на 11.10.2017, а повинен був обраховувати такий стаж станом на час звернення позивачки із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.

З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення працівників охорони здоров`я, а також з метою реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд дійшов висновку, що існують підстави для скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №69 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

При цьому суд з приводу права позивачки на отримання пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я зазначає таке.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

У статті 1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким з одного боку держава гарантує працівнику охорони здоров`я право на пенсію на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку (п. "е" ст. 55 Закону №1788-XII), а з іншого обмежує застосування в частині визначення права на пенсію за вислугу років для цієї категорії осіб датою набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-ХІІ, яким наявність спеціального стажу фіксується на дату набрання таким законом чинності. При цьому якогось логічного пояснення або розуміння причин, чому спеціальний стаж роботи працівника охорони здоров`я обмежений в обрахунку саме такою датою (11.10.2017), суд встановити не може.

Проте вказані обмеження не дозволяють забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 22 Основного Закону України.

Отже, обчислення спеціального стажу позивачки здійснено відповідачем неправомірно станом на 11.10.2017.

Враховуючи ту обставину, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 27.09.2022, відповідач повинен був застосовувати положення п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII, згідно з якою визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Жодних змін, пов`язаних із можливістю включення до спеціального стажу певних періодів роботи Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VІІІ не містить, з огляду на що доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування до спеціального стажу періодів роботи після 11.10.2017, вмотивовані посиланнями на зазначений закон, є необґрунтованими.

Крім того, відповідач у рішенні від 04.10.2022 №69 не вказує, які саме періоди роботи враховано до спеціального стажу позивача при його обрахунку.

При цьому відповідачем ані в рішенні від 04.10.2022 №69 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення, ані у відзиві на позовну заяву не наведено доводів, з яких підстав не враховано позивачу до спеціального стажу працівника закладів і установ охорони здоров`я ті чи інші періоди роботи позивача.

Як наслідок, рішення про відмову у призначенні пенсії від 04.10.2022 №69, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, та з урахуванням тієї обставини, що оскаржуване рішення відповідача не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, керуючись приписами частини 2 статті 9 КАС України, вважає за доцільне та необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву позивача від 27.09.2022 про призначення пенсії за вислугу років з доданими документами та у порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

Крім того, оцінюючи доводи позивача в частині зарахування до спеціального стажу період навчання у вищих навчальних закладах, суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач стверджує, що згідно із п. «д» ч. 3 ст. 56 Закону №1788-ХІ до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. Отже, на думку позивача, період її навчання у вищих медичних навчальних закладах Одеському медичному інституті та Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця, - підлягає включенню в спеціальний стаж для пенсії за вислугу років.

Відповідач, заперечуючи проти вказаних доводів позивача, у відзиві на позовну заяву посилається на те, що час навчання позивача в Одеському медичному інституті та в Національному медичному університеті імені О.О.Богомольця не підлягає зарахуванню до спеціального стажу, а лише до загального трудового стажу, оскільки вказані заклади не були закладами професійної (професійно-технічної) освіти, а належали до вищих навчальних закладів. При цьому відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду у постановах від 20.02.2019 у справі №643/11758/16-а та від 10.10.2019 у справі №676/5212/17.

Так, згідно із ст. 38 Закону України «Про професійну-технічну освіту» від 10.02.1998 №103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Як було встановлено судом та підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у період з 01.09.1991 по 31.08.1994 навчалася на лікувальному факультеті Одеського медичного інституту імені М.І. Пирогова, а в період з 01.09.1994 по 01.07.1998 навчалася за спеціальністю "лікувальна справа" в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про освіту» (редакція, яка діяла в період навчання позивача) професійно-технічна освіта забезпечує здобуття громадянами професії відповідно до їх покликань, інтересів, здібностей, перепідготовку, підвищення їх професійної кваліфікації.

Згідно ч. 1, 6 ст. 41 Закону України «Про освіту» (редакція, яка діяла в період навчання позивача) професійно-технічними закладами освіти є: професійно-технічне училище, професійно-художнє училище, професійне училище соціальної реабілітації, училище-агрофірма, училище-завод, вище професійне училище, навчально-виробничий центр, центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів, навчально-курсовий комбінат, інші типи закладів, що надають робітничу професію.

Випускникам професійно-технічних закладів освіти відповідно до їх освітньо-кваліфікаційного рівня присвоюється кваліфікація "кваліфікований робітник" з набутої професії відповідного розряду (категорії).

Отже, професійно-технічна освіта мала на меті підготовку кваліфікованих робітників.

Разом з цим, ч. 1, 3 ст. 43 Закону України «Про освіту» (редакція, яка діяла в період навчання позивача) визначено, що вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр - забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр - забезпечують вищі заклади освіти третього і четвертого рівнів акредитації.

Отже, оскільки позивач у спірний період часу навчалася у вищих навчальних закладах, а можливість зарахування часу навчання до трудового стажу, що дає право на пільги, передбачена лише щодо професійно-технічних навчальних закладів відповідно до ст.38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту», тому відповідач правомірно не зарахував до спеціального стажу позивача періоди навчання останньої з 01.09.1991 по 31.08.1994 в Одеському медичному інституті імені М.І. Пирогова, та з 01.09.1994 по 01.07.1998 в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №643/11758/16-а та від 10.10.2019 у справі №676/5212/17.

Отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 КАС).

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією ID №1662-0598-2805-0214 від 25.10.2022 №ПН6588, яка наявна в матеріалах справи.

Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі у сумі 992,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасвати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 04.10.2022 №69 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком як працівнику закладів і установ охорони здоров`я відповідно до пункту е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська область, місто Фастів, вул. Саєнка Андрія, будинок 10) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 27.09.2022 про призначення пенсії за вислугу років з доданими документами та у порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду у цій справі.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська область, місто Фастів, вул. Саєнка Андрія, будинок 10) судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 28.04.2023.

Суддя Кушнова А.О.