Справа № 520/4812/22
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 р. Справа № 520/4812/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.10.2022 року, та за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 неоподатковуваної грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій особи станом на день її призначення;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати і перерахувати на поточний банківський рахунок ОСОБА_1 для отримання пенсії або грошової допомоги 49882,57 грн., з яких: 42295,60 грн. неоподатковуваної грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій ОСОБА_1 на день її призначення, 1272,33 грн. 3 % річних, та 6314,64 грн. інфляційних збитків за час прострочення виплати грошової допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року у справі № 520/4812/22 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позов у решті вимог залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22 заяву представника позивачки подану в порядку ч. 7 ст. 139 КАС України - задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 частину витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Заяву в решті вимог залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 13.10.2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року у справі № 520/4812/22 в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості в загальній сумі 49882,57 грн., з яких: 42295,60 грн. неоподатковуваної грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, 1272,33 грн. 3 % річних, та 6314,64 грн. інфляційних збитків за час прострочення виплати грошової допомоги шляхом перерахування на поточний банківський рахунок позивачки для отримання пенсії або грошової допомоги, та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати відповідача нарахувати і перерахувати на поточний банківський рахунок позивачки для отримання пенсії або грошової допомоги заборгованість в загальній сумі 49882,57 грн., з яких: 42295,60 грн. неоподатковуваної грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій позивачки на день її призначення, 1272,33 грн. 3 % річних, та 6314,64 грн. інфляційних збитків за час прострочення виплати грошової допомоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка посилається на те, що оскільки спірна допомога у розмірі 10 місячних пенсій мала бути виплачена їй одночасно із виплатою першої суми призначеної пенсії, то відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати і перерахувати на банківський рахунок позивачки цю грошову допомогу у конкретній сумі 42295,60 грн., суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність цієї вимоги, із зазначенням про те, що вона стосується майбутніх відносин, котрі ще не склались за відсутності відповідних нарахувань. Також зазначає, що суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати позивачці 1272,33 грн. 3 % річних, та 6314,64 грн. інфляційних збитків за час прострочення виплати спірної допомоги, оскільки пенсійним органом було прострочено виконання передбаченого законом грошового зобов`язання, що має наслідком настання відповідальності у вигляді виплатити відповідного відшкодування.

Крім того, не погодившись з додатковим рішенням від 07.11.2022 року, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про стягнення з відповідача 20000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо завищеного розміру гонорару адвоката у цій справі з посиланням на те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт є неспівмірним із складністю справи. Зазначає, що робота адвоката була пов`язана з великою кількістю нормативно-правових актів, аналізом та підготовкою значного обсягу документів, вивченням досудової переписки позивачки з відповідачем, а також вивченням та доречним посиланням на релевантну судову практику. При цьому звертає увагу, що розмір гонорару у 20000,00 грн. встановлений сторонами у договорі у фіксованому розмірі, та не залежить від обсягу наданих послуг і витраченого на них часу, а отже, на її переконання, підлягає відшкодуванню у повному обсязі.

Не погодившись з додатковим рішенням від 07.11.2022 року, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що виходячи із незначної складності справи, а також критеріїв реальності та розумності адвокатських витрат, стягнення судом першої інстанції в рахунок відшкодування витрат позивачки на правничу допомогу навіть 1000,00 грн. є неспівмірним і необґрунтованим, а тому вважає, що у задоволенні заяви представника позивачки про ухвалення додаткового судового рішення слід відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачки на рішення суду від 13.10.2022 року підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга позивачки на додаткове рішення від 07.11.2022 року частковому задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно записів у трудовій книжці позивачки, диплому НОМЕР_1 від 03.03.1981 року, та посвідчення №11 від 30.04.1996 року, позивачка здобула середню медичну освіту, а також їй присвоєно кваліфікаційну категорію «Вища медична сестра стаціонару»; з 14.02.1986 року позивачка працює на посаді медичної сестри в комунальному закладі охорони здоров`я Комунальне некомерційне підприємство "Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені професора І.О. Мещанінова".

З 12.06.2021 року позивачка отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у розмірі 4.229,56 грн.

21.09.2021 року позивачка через електронний кабінет пенсіонера звернулась до пенсійного органу із заявою про виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за результатами розгляду якої листом від 19.10.2021 року №14194-21932/Ж-03/8-2000/21 пенсійний орган повідомив, що для вирішення питання про виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій заявниця має надати довідку про те, що станом на день досягнення пенсійного віку вона працювала у закладі державної або комунальної форми власності на посаді, робота на якій надає право на призначення пенсії за вислугу років.

02.12.2021 року позивачка повторно звернулась до пенсійного органу через електронний кабінет пенсіонера із заявою, до якої додала довідку від 25.11.2021 року № 599/03-к про всі посади, на яких вона працювала в комунальному закладі охорони здоров`я Комунальне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені професора І.О. Мещанінова», довідку про перейменування роботодавця, та наказ про її призначення на роботу.

За результатами розгляду поданих документів пенсійний орган листом від 21.12.2021 року № 17340-28044/ж-02/8-2000/21 повідомив про відсутність запитуваної пенсійним органом довідки, а також про те, що заявниця має подати заяву про перерахунок пенсії для вирішення питання про виплату їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.

05.01.2022 року через електронний кабінет пенсіонера позивачка подала заяву згідно додатку 1 (на перерахунок пенсії) разом із довідкою № 668/03-к від 29.12.2021 року про те, що на день виникнення права на пенсію за віком вона працювала в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені професора О.І. Мещанінова» на посаді медичної сестри стаціонару (палата) відділення малоінвазійних хірургічних методів лікування, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак, допомогу в розмірі 10 місячних пенсій позивачці відповідачем не нараховано та не виплачено.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати і перерахувати на поточний банківський рахунок позивачки для отримання пенсії або грошової допомоги 49882,57 грн., з яких: 42295,60 грн. неоподатковуваної грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій на день її призначення, 1272,33 грн. 3 % річних, та 6314,64 грн. інфляційних збитків за час прострочення виплати грошової допомоги, суд першої інстанції виходив з їх передчасності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту у спірних відносинах є визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати спірної грошової допомоги та обтяження владного суб`єкта обов`язком здійснити нарахування та виплату позивачці грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Ухвалюючи додаткове рішення від 07.11.2022 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки частини витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт є неспівмірним з категорією складності справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

За змістом ст. 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розмір пенсії за віком визначається залежно від середньомісячного заробітку та коефіцієнту страхового стажу.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною ч. 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" правила обчислення стажу роботи громадянина у цілях пенсійного забезпечення визначались, зокрема, ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч. 1 якої містила положення про те, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частиною 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" окреслювались спеціальні випадки включення до стажу роботи періодів іншої діяльності громадянина.

Згідно пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачці грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивачки у спірних відносинах є обтяження владного суб`єкта обов`язком здійснити нарахування та виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 1статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень, при цьому суд не здійснює превентивного захисту.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Аналогічний висновок щодо застосування норм права був наведений у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року у справі №825/1549/17.

Таким чином, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність порушення прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (правова позиція Верховного Суду наведена у постановах від 12.06.2018 року у справі №826/4406/16, від 19.01.2021 року у справі №816/723/16, 31 жовтня 2019 року по справі №826/4802/17).

Колегія суддів зазначає, що питання розміру/суми спірної допомоги є похідним, та вирішується після вирішення питання про наявність права на таку допомогу.

У даному випадку, нарахування та виплату позивачці допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідачем проведено не було, оскільки пенсійний орган заперечував право позивачки на її одержання.

Між тим, колегія суддів зазначає, що сума допомоги, яка підлягатиме до виплати позивачці, буде визначена пенсійним органом, до компетенції якого входять питання її обчислення та виплати конкретній особі, на підставі наявних у пенсійній справі документів, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції у цій справі.

Отже, питання розміру допомоги, нарахування та виплату якої не проведено компетентним органом, є передчасним, оскільки права позивачки у цій частині не порушені.

За таких обставин, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що питання способу виплати спірної допомоги підлягає вирішенню в ході виконання відповідачем відповідного судового рішення, а тому підстави для зобов`язання відповідача здійснити нарахування і перерахунок допомоги на поточний банківський рахунок позивачки для отримання пенсії або грошової допомоги, наразі також відсутні.

Що стосується вимог про нарахування 1272,33 грн. 3 % річних, та 6314,64 грн. інфляційних збитків за час прострочення виплати грошової допомоги, на підставі статті 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Зазначений висновок сформульований, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц.

Аналогічний висновок був наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 березня 2023 року у справі № 440/85/21.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги. Аналогічний висновок був наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у справі № 640/14757/21.

У справі, яка розглядається, спірна грошова допомога у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі її сума, відповідачем не обчислена та не виплачена, тобто відповідне грошове зобов`язання боржником не виконане.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати 1272,33 грн. 3 % річних, та 6314,64 грн. інфляційних збитків за час прострочення виплати грошової допомоги.

Що стосується додаткового судового рішення від 07.11.2022 року про стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що даний спір за жодними ознаками не може бути визнаний складним, причина виникнення спору та предмет спору об`єктивно не вимагали вжиття будь-яких додаткових зусиль для з`ясування обставин фактичної дійсності та вивчення змісту належних норм права, а тому суд дійшов висновку, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт є неспівмірним з категорією складності справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг щодо обґрунтованості заявленого позивачкою до відшкодування розміру витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 20 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Стаття 134 КАС України визначає витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин другої - сьомої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз положень статті 134 КАС України дає підстави вважати, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Водночас, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію (зокрема, постанови від 20 травня 2020 року у справі №240/3888/19, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, від 11 грудня 2019 року у справі №2040/6747/18), що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката застосуванню підлягає частина п`ята статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони. Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20), від 20 серпня 2021 року (справа № 520/5311/2020).

З матеріалів справи встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було подано заперечення на заяву представника позивачки адвоката Романченка О.М. про ухвалення додаткового рішення, зміст яких є аналогічним змісту апеляційної скарги відповідача на додаткове судове рішення, в яких відповідачем наголошено на неспівмірності і необґрунтованості заявленої до відшкодування суми витрат на правничу допомогу 20 000,00 грн. із складністю справи та наданих адвокатом послуг.

Колегія суддів зазначає, що у постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.002578 (адміністративне провадження № К/9901/6407/20) Верховним Судом зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів про обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, відповідність послуг категорії складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову, значенню справи для сторін.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція була наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Визначаючись щодо обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу суд має надати оцінку обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в контексті пропорційності їх складності правовому супроводу справи та враховуючи зміст та обсяг наданих послуг. Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.002578 (адміністративне провадження № К/9901/6407/20).

У постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19 Верховним Судом зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

На підтвердження витрат позивачки на правничу допомогу адвоката у цій справі, представником позивачки надано копію договору №12/06-2022 від 10.06.2022 року, укладеного між адвокатським бюро «Олексія Романченко» в особі керуючого Романченка Олексія Михайловича та позивачкою ОСОБА_1 , як клієнтом, згідно п. 1.1 якого сторонами узгоджено, що клієнт доручає, а адвокатське бюро бере на себе зобов`язання представляти інтереси клієнта, зокрема, в судах всіх інстанцій. У п. 6.2 зазначеного договору сторони домовились, що розмір гонорару, порядок та умови його сплати визначаються у додатковій угоді до даного договору (а.с. 98-99).

Згідно Додаткової угоди № 1 від 10.06.2022 року до Договору №12/06-2022 від 10.06.2022 року (далі Додаткова угода) (пункт 1) сторони домовились, що відповідно до Договору №12/06-2022 від 10.06.2022 року Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу в рамках адміністративної справи про визнання бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно п. 8 Додаткової угоди надання Адвокатським бюро правничої допомоги при розгляді справи у суді першої інстанції включає (за необхідності): підготовку та подання до суду позовної заяви, підготовку і подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву, підготовку та подання до суду клопотань про залучення доказів, надання суду відповідних доказів, за необхідності підготовку та подання до суду заяв та клопотань з процесуальних питань або заперечень на заяви та клопотання з процесуальних питань, участь у судових засіданнях, надання пояснень суду, підготовку та подання до суду інших документів, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, які необхідні для розгляду справи.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди сторони погодили, що гонорар Адвокатського бюро за ведення справи, визначеної у п. 1 даної додаткової угоди, у суді першої інстанції становить 20 000,00 гривень у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь Клієнта (а.с. 97).

На підтвердження надання правничої допомоги наданий акт виконаних робіт №1 від 14.10.2022 року до Договору №12/06-2022 від 10.06.2022 року, у відповідності до якого, згідно пунктів 1, 8 Додаткової угоди № 1 від 10.06.2022 року до Договору №12/06-2022 від 10.06.2022 року Адвокатське бюро надало правову допомогу ОСОБА_1 в рамках адміністративної справи №520/4812/22 щодо розгляду Харківським окружним адміністративним судом адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме підготовка позовної заяви витрачений час 5 годин.

Зазначено, що згідно пункту 2 Додаткової угоди № 1 від 10.06.2022 року до Договору №12/06-2022 від 10.06.2022 року гонорар Адвокатського бюро за надання правничої допомоги клієнту у суді першої інстанції становить 20 000,00 гривень, які мають бути сплачені клієнтом (а.с. 100).

Оцінивши складність цієї справи, обсяг наданих адвокатом послуг, час, витрачений на виконання відповідних робіт (послуги), з урахуванням того, що надана адвокатом послуга у цій справ зводились до підготовки позовної заяви, яка не є складною, а розгляд справи судом проводився в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику сторін, колегія суддів, виходячи, зокрема, з критеріїв розумності та необхідності витрат на правничу допомогу, приходить до висновку про обґрунтованість витрат позивача на правничу допомогу адвоката у цій справі на суму 5000,00 грн.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі в обґрунтування заявленої до відшкодування суми витрат на правничу допомогу 20000,00 грн. про те, що робота адвоката була пов`язана з дослідженням великої кількості нормативно-правових актів, аналізом та підготовкою значного обсягу документів, вивченням досудової переписки позивачки з відповідачем, а також вивченням та доречним посиланням на релевантну судову практику, колегія суддів не приймає, оскільки такі дії фактично входять до процесу підготовки/складання позовної заяви.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою ст.139 КАС України закріплено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки усієї суми витрат на правничу допомогу відсутні, тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу у сумі 4000,00 грн., що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню шляхом скасування додаткового судового рішення від 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22 з прийняттям постанови про часткове задоволення заяви представника позивачки про ухвалення додаткового судового рішення, та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн.

Апеляційна скарга відповідача на додаткове судове рішення задоволенню не підлягає з огляду на необґрунтованість та недоведеність жодними доказами повної відсутності витрат позивачки на правничу допомогу адвокат у цій справі.

Згідно пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частини 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року у справі № 520/4812/22 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року у справі № 520/4812/22 залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22 задовольнити частково.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22 скасувати.

Прийняти постанову, якою заяву адвоката Романченка Олексія Михайловича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

В решті заяву залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 року у справі № 520/4812/22 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко