Справа № 440/5590/22
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 р. Справа № 440/5590/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: П`янової Я.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 р. (ухвалене суддею Гіглава О.В.) по справі № 440/5590/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області,

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просив: скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 29.12.2021 р. № 22 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати пенсію за вислугу років згідно заяви позивача від 28.12.2021 р., відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ, у редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-111, з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, на підставі довідки про заробітну плату, виданої Полтавською обласною прокуратурою від 22.11.2021 р. № 21-743 вих. № 21, без обмежень її максимального розміру, в тому числі для працюючих осіб, передбачених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 р. та Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-УІ від 08.07.2011 р. та здійснити відповідні виплати, починаючи з 28.12.2021 р.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 р. та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про прокуратуру», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що у період з 01.09.1999 р. по 30.06.2004 р. позивач навчався в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого.

29.12.2003 р. позивач призначений на посаду слідчого Полтавської прокуратури з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах і з того часу до 30.04.2020 р. працював на посадах слідчого та прокурора в органах прокуратури.

28.12.2021 р. позивач звернувся до Головного управління ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ, у редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-111, з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, на підставі довідки про заробітну плату, виданої Полтавською обласною прокуратурою від 22.11.2021 р. № 21-743 вих. 21, без обмежень її максимального розміру, в тому числі для працюючих осіб, передбачених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 р. та Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-УІ від 08.07.2011 р.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву та документи ОСОБА_1 в електронному вигляді передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 29.12.2021 р. № 22 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії, оскільки необхідний спеціальний стаж, визначений п. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.01.2017 № 1697-VІІ, становить за наявності вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Спеціальний стаж позивача становить 20 років 1 місяць 28 днів, в тому числі стаж роботи на посаді прокурора 18 років.

Не погоджується із вищевказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у період часу з 26.07.2001 р. по 01.10.2011 р. не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже, - у нього не виникло права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789- XII.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон № 1697-VII.

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Як було встановлено, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії страховий стаж позивача становить 21 рік 11 місяців 1 день, спеціальний стаж 20 років 1 місяць 29 днів, з яких стаж роботи на посаді прокурора 18 років.

З вищевикладеного вбачається, що у відповідності до положень статті 86 Закону № 1697-VII, стаж роботи позивача на час його звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону № 1697-VII.

Відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 р.) до 01.10.2011 р. (в редакції Закону № 3668 від 08.07.2011 р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2%, але не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку.

Тобто, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи вимоги статей 22, 58 Конституції України, у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

Судовим розглядом встановлено, що позивач з 26.07.2001 р. по 01.10.2011 р. не мав необхідного стажу роботи не менше 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років для призначення пенсії, у зв`язку з чим у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті рішення про відмову в призначені пенсії позивачу за заявою від 28.12.2021 р. діяв в межах повноважень із дотриманням вимог чинного законодавства України і не порушував права та законні інтереси позивача.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта, спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 243, 271, 286, 308, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 р. по справі № 440/5590/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Я.В. П`янова Л.В. Любчич