Справа № 620/4239/23
Суддя: Клопот С.Л.
Дата ухвалення: 2023-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року Чернігів Справа № 620/4239/23

Чернігівський окружний адміністративний суду складі:

головуючого судді Клопота С.Л.,

за участю секретаря Шевченко А.В.,

представника позивача Зайцева В.С.,

представника відповідача Коляди І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області та просить:

1. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) Me Ф-102-52/У від 20.10.2021 року.

2. Зобов`язати Головне управління ДПС у Чернігівській області скасувати ОСОБА_1 недоїмку з ЄСВ у сумі 37 788,74 грн., про що внести відповідну інформацію до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) з ЄСВ.

Позов мотивовано тим, що нарахування Головним управлінням ДПС у Чернігівській області Бабаку М.В. недоїмки з ЄСВ у сумі 37788,74 грн. є протиправним рішенням, оскільки у період 2017 2020 роки він підприємницької діяльності не здійснював. Мав статус найманого працівника і його роботодавець сплачував ЄСВ.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву, що приєднаний до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника сторін, суд вважає позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, що справляється в Україні з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Будучи платником такого внеску, позивач зобов`язаний сплачувати його в порядку і розмірі, встановленому законом.

Згідно даних інформаційної системи "Податковий блок" ОСОБА_1 , зареєстрований 05.11.1996 року в якості фізичної особи підприємця, у господарській діяльності застосовував загальну систему оподаткування.

Відповідно до даних інформаційної системи "Податковий блок" Державну реєстрацію припинення позивача проведено 04.02.2020 згідно із рішенням про припинення №4000115. Таким чином, позивач в розумінні норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до 10.03.2023 був платником єдиного соціального внеску, як фізична особа -підприємець.

Згідно з даними Реєстру самозайнятих осіб ФОП ОСОБА_1 05.02.2020 (дата запису від 05.02.2020 № 045) було знято з обліку в Чернігівській ДПІ як фізичну особу підприємця та змінено стан платника на «припинено, але не знято з обліку (кор не пусті)». Особа залишилась на обліку як фізична особа, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності.

Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.

Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДПС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, який становив у 2017 році - 704,00 грн., у 2018 році - 819,06 грн., у 2019 році 918,06 грн.

У відповідності до вимог Закону № 2464 ФОП ОСОБА_1 в автоматичному режимі нараховано зобов`язання зі сплати ЄСВ за період з 01.01.2017 по 31.12.2020 року на загальну суму 37778,34 грн,

Враховуючи наявність в інтегрованій картці платника заборгованості з ЄВ, ФОП ОСОБА_2 в автоматичному режимі було сформовано та надіслано за податковою адресою вимоги про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-102-52/У від 20.10.2021р на суму 37778,38 грн. Вказана вимога направлялись платнику засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення за податковою адресою та були повернуті поштою у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Не погодившись з такою вимогою, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Державна реєстрація фізичних осіб - підприємців регулюється Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003р. №755-ІV, із змінами та доповненнями (далі Закон №755).

Державна реєстрація проводиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР).

Згідно з положеннями Закону № 2464 для фізичних осіб-підприємців обов`язки платників єдиного внеску виникають з дня їх державної реєстрації підприємцями та припиняються з дня проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону № 755).

У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника ЄСВ, в частині діяльності, здійснюваної нею як фізичною особою - підприємцем (ч. 4 ст. 6 Закону N 2464).

Взяття на облік у контролюючому органі осіб, зазначених, зокрема, у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464, на яких поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», - здійснюється на підставі відомостей про державну реєстрацію створення юридичної особи її відокремленого підрозділу, відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації, представництва, філії іноземної благодійної організації, державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, скасування державної реєстрації їх припинення, наданих згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", у день отримання зазначених відомостей (абзац четвертий частини першої статті 5 Закону № 2464).

При цьому, взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464, здійснюється податковим органом з внесенням Пенсійним фондом України відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб (частина друга статті 5 Закону № 2464).

Підставою для зняття фізичної особи - підприємця як платника податків з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням. Дата зняття з обліку фізичної особи - підприємця відповідає даті отримання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Спеціальним законодавчим актом, що регулює правові відносини нарахування і сплати єдиного внеску є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон № 2464) у відповідності до якого видана Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953 (далі - Інструкція № 449).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону платниками ЄСВ є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Один з обов`язків платників ЄСВ визначений п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону про ЄСВ, яким встановлено, що платники ЄСВ зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 9 Закону № 2464).

З 01.01.2017 згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 (в редакції, що діяла до 01.01.2021) базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону №2464, була сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не могла бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого, цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року з 01.01.2017 для фізичних осіб підприємців, які перебували на загальній системі оподаткування, було обов`язковим.

З 01.01.2018 фізичні особи-підприємці, що застосовують загальну систему оподаткування, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац третій частини восьмої статті 9 Закону № 2464).

Враховуючи викладене та керуючись пунктом 3 частини другої статті 12 Закону № 2464, пунктом 1 глави 1 розділу ІІ, главою 1 розділу ІV Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 (далі - Порядок № 422), чинного на момент виникнення предмету спору, було запроваджено алгоритми автоматичного нарахування єдиного внеску для контролю виконання платниками єдиного внеску обов`язку, визначеного пунктом 1частини другої статті 6, пунктом 2 частини першої статті 7, у розмірі мінімального страхового внеску в терміни, встановлені абзацом третім частини восьмої статті 9 Закону № 2464, а також алгоритми відображення (рознесення) даних первинних показників Звітних документів в ІКП.

Оскільки, нарахування єдиного внеску в ІКП відбувається, зокрема на підставі реєстраційних даних платника, відповідно в ІКП по ФОП ОСОБА_1 за технологічним ком 71040000 відбулося нарахування єдиного внеску з урахуванням наявних реєстраційних даних.

ФОП ОСОБА_1 не виконано самостійно обов`язки платника єдиного внеску, як наслідок в ІКП обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску, яка є несплаченою.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464 сума єдиного внеску, зокрема, несплачена у строки, встановлені Законом № 2464, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (частина третя статті 25 Закону №2464).

Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (частина шістнадцята статті 25 Закону № 2464).

До фізичних осіб-підприємців, які відповідно до реєстру страхувальників перебувають на обліку як платники єдиного внеску та якими самостійно не виконано обов`язки щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, податковими органами вживаються заходи впливу та стягнення, передбачені статтею 25 Закону № 2464.

Згідно з п. 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Таким чином, Законом передбачений обов`язок фізичної особи-підприємця, сплачувати єдиний внесок, незалежно від отримання доходу у розмірі не меншому мінімального страхового внеску. Саме Закон, визначив розмір зобов`язань платника податків з єдиного внеску.

Оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем, за ним зберігався обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі, не меншому мінімального страхового внеску.

Отже, реєстрація особи як фізичної особи-підприємця породжує її обов`язок сплачувати податки у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності у строки, встановлені чинним законодавством.

Щодо не здійснення Позивачем підприємницької діяльності, суд зазначає, що відповідно до ч. 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Згідно даних інформаційної системи "Податковий блок" запис про припинення державної реєстрації фізичної особи підприємця ОСОБА_1 лише 10.03.2023, про що внесено відомості до ЄДР.

Таким чином, не здійснення фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності та не отримання прибутку не свідчить про її припинення.

За чинним законодавством, обов`язок сплати ЄСВ залежить від наявності у особи статусу фізичної особи-підприємця, а не від факту здійснення господарської діяльності чи отримання прибутку від такої діяльності, або наявності у такої особи статусу найманого працівника.

З 01 січня 2017 року законодавство не пов`язує наявність обов`язку зі сплати ЄСВ з отриманим доходом, а у випадку відсутності доходу передбачає сплату ЄСВ у сумі мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464).

Від так позивач, будучи фізичною особою-підприємцем, наділений був не тільки правами пов`язаними із здійснення підприємницької діяльності, а й обов`язками, у тому числі щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Щодо порушення процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки). Твердження позивача, що відповідачем тривалий час не реалізовувалися повноваження по формуванню та направленню вимоги по сплаті боргу, не можуть бути підставою для визнання оскаржуваної вимоги протиправною, оскільки наведені позивачем обставини жодним чином не спростовують обґрунтованості цієї вимоги в частині встановлення зобов`язань позивача зі сплати ЄСВ і не можуть слугувати підставою для звільнення позивача від обов`язку сплати єдиного внеску, адже за приписами ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» строк давності щодо нарахування та стягнення сум недоїмки не застосовується.

До того ж строки обчислення ЄСВ відповідачем не порушувались, що вбачається з наданих ІКП, де відображено здійснення обчислення єдиного внеску щоквартально відповідно до абзацу 3 частини 8 ст. 9 Закону № 2464. Ані Закон №2464, ані Інструкція №449 не передбачають, що вимога про сплату боргу (недоїмки) повинна надсилатись щомісячно або щоквартально.

Вказані нормативні акти визначають лише перелік випадків, за наявності яких контролюючим органом формується вимога про сплату боргу (пункт 3 розділу VI Інструкції № 449) а також зазначають строки надсилання вказаної вимоги. При цьому, з аналізу змісту положень пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 щодо строків надсилання вимоги вбачається, що вказані строки розраховуються від моменту, коли недоїмка або виникла, або зросла, або частково зменшилась, тобто у будь-якому періоді, коли мало місце виникнення, або зростання, або часткове зменшення недоїмки.

Так, у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 у справі №826/12543/17 (ЄДРСР 80482867) зазначено, що порушення строку надіслання вимоги по суті не впливає на правильність формування вимоги, не спростовує наявності у позивача недоїмки з ЄСВ та не нівелює обов`язку його сплати як такого.

Відтак, строки обчислення ЄСВ відповідачем не порушувались, що вбачається з наданих ІКП, де відображено здійснення обчислення єдиного внеску щоквартально відповідно до абзацу 3 частини 8 ст. 9 Закону № 2464.

З огляду на зазначене, Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, тому зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок. Оскаржувана вимога сформована у відповідності до вимог ст. 25 Закону на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів. Таким чином, не сплата в добровільному порядку позивачем єдиного соціального внеску свідчить про порушення вимог законодавства.

Щодо невинесення протягом тривалого часу після змін в законодавство вимоги про сплату боргу (недоїмки) поклала на позивача надмірний тягар зі сплати єдиного внеску, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Водночас єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, що справляється в Україні з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Будучи платником такого внеску, позивач зобов`язаний сплачувати його в порядку і розмірі, встановленому законом. При цьому чинне законодавство, що регулює відповідні питання, є чітким, передбачуваним та дає змогу відокремити правомірну поведінку від протиправної, а також передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Окрім того, правовідносини, пов`язані із збором та веденням обліку єдиного внеску, регулюються насамперед Законом № 2464-VI та Інструкцією № 449. Норми цих законодавчих актів не є колізійними та не допускають можливості їх різного тлумачення в тих питаннях, що мають значення для вирішення спору. Також вказані акти не містять норм, які б давали позивачу достатні підстави не виконувати свого обов`язку зі сплати єдиного внеску.

При цьому слід підкреслити, що обов`язкові платежі, визначені на законодавчому рівні являють собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки по своїй суті є соціальним обов`язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток.

Щодо тверджень позивача про неотримання оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки), суд зазначає наступне.

Відповідно до п.4 розділу VI Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Згідно п.5 розділу VI Інструкції № 449, у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначених у вимозі сум недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгодженої в результаті оскарження суми боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення органу доходів і зборів або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).

За приписами пункту 70.2 статті 70 Податкового кодексу України до облікової картки фізичної особи-платника податків серед іншого вноситься інформація про місце проживання (підпункт 70.2.4 пункту 70.2 статті 70 ПКУ).

Відповідно до пункту 70.7 статті 70 ПКУ фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Проте, контролюючий орган про зміну податкової адреси позивача, в порушення приписів пункту 70.7 статті 70 ПК України, повідомлений не був, у зв`язку з чим при листуванні з позивачем відповідач правомірно керувався інформаційною базою даних, яка є в його розпорядженні.

Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 та від 17.05.2019 з наданих відповідачем доказів надсилання оскаржуваних вимог позивачу вбачається, що пошта не змогла вручити вказані поштові відправлення позивачу за адресою, визначеною в інформаційній базі даних відповідача та повернула його контролюючому органу у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

За таких обставин відповідно до приписів до п.4 розділу VI Інструкції № 449 про сплату боргу (недоїмки) вважається врученою платнику належним чином.

Зважаючи на наведене вище, суд дійшов переконання, що виносячи вимогу про сплату боргу (недоїмки) Me Ф-102-52/У від 20.10.2021 Головне управління ДПС у Чернігівській області діяло обгрунтовано, правомірно та у межах своїх повноважень.

Від так у суду відсутні правові підстави для її скасування.

Оскільки позовна вимога щодо зобов`язання Головного управління ДПС у Чернігівській області скасувати ОСОБА_1 недоїмку з ЄСВ у сумі 37 788,74 грн., про що внести відповідну інформацію до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , є похідною від попередньої позовної вимоги, то і в задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Чернігівській області (вул.Реміснича, буд.11, м.Чернігів,14000) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 09 травня 2023 року.

Суддя С.Л. Клопот