Справа № 160/6240/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 травня 2023 року

м. Київ

справа №160/6240/20

адміністративні провадження №№К/990/28109/22, К/990/28506/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Жука А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Почепи В.В.,

представника позивачки - адвокатки Пащенко В.І.

представника відповідачів - Кудіної Т.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції клопотання представниці ОСОБА_1 - адвокатки Пащенко Вікторії Ігорівни про закриття касаційних проваджень у справі №160/6240/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними і скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Верховного Суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними і скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора і Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у цій справі.

8 грудня 2022 року через підсистему «Електронний Суд» представниця ОСОБА_1 - адвокатка Пащенко В.І. подала до Суду клопотання про закриття касаційних проваджень за скаргами Офісу Генерального прокурора і Дніпропетровської обласної прокуратури.

В обґрунтування заявлених клопотань представниця позивачки зазначає про неподібність правовідносин, в яких Верховний Суд сформовав правові висновки, та про неврахування яких апеляційним судом зазначають скаржники з покликанням на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Так, відповідно до касаційних скарг Офісу Генерального прокурора і Дніпропетровської обласної прокуратури мова йде про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, сформованих у постановах від 21 вересня 2021 року у справах №160/6204/20, від 6 жовтня 2021 року у справі №480/5544/20, від 20 жовтня 2021 року у справі №440/2700/20, від 20 жовтня 2021 року у справі №280/3705/20, від 29 вересня 2021 року у справі №440/2682/20, від 21 вересня 2021 року у справі №200/5038/20-а, від 20 жовтня 2021 року у справі №380/5462/20, від 30 листопада 2021 року у справі №500/1254/20, від 22 грудня 2021 року у справі №640/25573/19.

У поданих до Верховного Суду касаційних скаргах Офіс Генерального прокурора і Дніпропетровська обласна прокуратура покликаються на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме: пунктів 9, 14, 16, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-ІХ від 19 вересня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури» (далі - «Закон №113-ІХ»), а також положень пунктів 7-9 розділу І, пункту 5 розділу ІІ, пункту 2 розділу V Порядок проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року №221 (далі - «Порядок №221») та пункту 12 Порядку роботи кадрових комісії, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - «Порядок №233»).

Колегія суддів зазначає, що у вказаних постановах Верховного Суду, які, на переконання скаржників, не врахував апеляційний суд при розгляді та вирішення цієї справи, аналізувались указані положення нормативно-правових актів.

Представниця скаржника зазначає, що у зазначених постановах Верховний Суд сформував висновки у неподібних правовідносинах.

З таким доводом Верховний Суд не погоджується з огляду на наступне.

Перш за все варто зауважити, що заявниця не аргументувала у чому саме вона вбачає неподібність спірних правовідносин з правовідносинами в указаних справах, в яких Верховний Суд сформував зазначені правові висновки.

Зауважимо, що спірним питанням у цій справі та у справах, на правові висновки у яких покликаються скаржники, є питання правомірності звільнення позивача з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови непроходження ним атестації (певного її етапу), передбаченої Законом №113-ІХ.

Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Верховний Суд резюмує, про помилковість доводів клопотання про закриття касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилаються Офіс Генерального прокурора і Дніпропетровська обласна прокуратура у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які є подібними.

Тож, доводи касаційних скаргах Офісу Генерального прокурора і Дніпропетровської обласної прокуратура стосовно неврахування судом апеляційної інстанції указаних висновків Верховного Суду потребують перевірки.

Варто також зауважити, що при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі №910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі №760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12 жовтня 2021 року).

Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Тож, застосовуючи більш розширений підхід сформований Великою Палатою Верховного Суду до питання подібності спірних правовідносин, до правовідносин, які виникли у справах, на правові висновки в яких покликаються скаржники, Суд вбачає підстави для перевірки доводів скаржників.

Правові підстави закриття касаційного провадження визначені частиною першою статті 339 КАС України.

Так, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;

2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося;

4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;

5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на зазначене підстави, визначені частиною першою статті 339 КАС України для закриття касаційного провадження, у цьому випадку відсутні.

Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 248, 339 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотань представниці ОСОБА_1 - адвокатки Пащенко Вікторії Ігорівни про закриття касаційних проваджень у справі №160/6240/20 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 10 травня 2023 року.

………………….

………………….

………………….

Н.М. Мартинюк

Ж.М. Мельник-Томенко

А.В. Жук,

Судді Верховного Суду