Справа № 420/4663/20
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2023-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

03 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/4663/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

представника відповідача - Клюкіна К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення за №329 від 09.04.2020 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки» кадрової комісії №2, ухвалене Другою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора допустити ОСОБА_1 до повторного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, та визначити для цього відповідну кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Одеської області за №788к від 29.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади;

- поновити ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Одеської області (за її згодою) прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 04.05.2020 року;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що починаючи з 17.02.2000 року вона безперервно працює в органах прокуратури України.

25.09.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким запроваджено процедуру атестації, як передумову переведення на посаду прокурорів у обласні прокуратури.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала заяву Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

05.03.2020 року ОСОБА_1 проходила атестацію та під час проходження другого етапу, у формі іспиту анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки ОСОБА_1 набрала 91 бал.

З урахування набраних балів, 09.04.2020року Кадровою комісією №2 прийнято рішення за №329, яким вирішено, що ОСОБА_1 не успішно пройшла атестацію.

На підставі результатів проходження атестування та рішення кадрової комісії №329 від 06.04.2020 року, прокурором Одеської області 29.04.2020 року прийнято наказ за №788к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в суді прокуратури Одеської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру» з 04.05.2020 року.

Позивачка не погоджується із оскаржуваними рішенням та наказам, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки в наказі про звільнення відсутнє посилання, яка саме подія стала підставою для звільнення.

Посилаючись на вказані обставини просила позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішення за №329 від 09.04.2020 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні та навички з використанням комп`ютерної техніки» кадрової комісії №2, ухвалене Другою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора. Визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області за №788к від 29.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Поновлено ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури (за її згодою) з 04.05.2020року.Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.05.2020 року по 09.11.2020 року у розмірі 155 921,44 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора та Одеська обласна прокуратура подали апеляційні скарги, в якій апелянти просять скасувати рішення суду від 10 листопада 2020 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задоволено, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 р. скасовано. Прийнято по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вищезазначену постанову про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року про задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: від 15 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі №420/4663/20 - залишено без змін.

31.03.2023 року (вх.№2831/23) до суду апеляційної інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року. В заяві ОСОБА_1 просить переглянути судове рішення постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі №420/4663/20 за виключними обставинами, скасувати вищезазначену постанову та ухвалити нове рішення яким залишити без задоволення апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора і Одеської обласної прокуратури, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

В обґрунтування заяви, ОСОБА_1 посилається на можливе застосування у справі №420/4663/20 Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 року №1-р(ІІ)2023, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів щодо реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, який унормовує відносини з попередження прокурорів про можливе майбутнє звільнення з посади, як виключної обставини для перегляду судових рішень, оскільки інший підхід позбавляє її, як позивача у вищевказаній справі, будь-яких ефективних засобів захисту порушеного її права на працю.

11.04.2023 року (вх.№7918/23) від Одеської обласної прокуратури до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якій Одеська обласна прокуратура просить у задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами відмовити повністю та залишити в силі постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 року. (т.5 а.с.50-56).

18.04.2023 року (вх.№8431/23) від Офісу Генерального прокурора до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якому Офіс Генерального прокурора просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 року у справі №420/4663/20 за виключними обставинами, а казану постанову у цій справі залишити в силі. (т.5 а.с.67-79).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з вимогами п.1 ч.5 ст.361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд згідно з вимогами ч.6 ст.361 КАС України не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Конституційний Суд України рішенням від 01.03.2023 року №1-р(II)/2023 (Справа №3-5/2022(9/22), на яке посилався ОСОБА_2 у заяві, визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX. Зазначена норма Закону передбачала: « 6. З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

У заявлених правовідносинах фактичні обставини свідчать, що атестацію позивача проведено за його заявою та спірні рішення прийняті за результатом проведеної атестації позивача. Тому визнання неконституційною норми закону, на підставі якої прокурори вважаються повідомленими про майбутнє звільнення, не мало правового значення для суті спору.

Колегія суддів, на виконання ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у справі №640/377/20. Суд, аналізуючи норми Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», «Про прокуратуру», зазначив:

«...Таким чином, правові норми Закону №113-ІХ, які передбачають умови звільнення прокурорів, свідчить про те, що прокурори були ознайомлені з процедурою атестації і настанням наслідків у випадку непроходження чи проходження атестації і могли співставляти свою поведінку згідно з ними.

62. Так, як було зазначено вище, заявник подала Генеральному прокурору заяву за встановленою формою про переведення її на посаду в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

63. Зміст вказаної заяви свідчить про те, що позивач надала згоду на проходження атестації, підтвердила, що вона ознайомлена з умовами та процедурами проведення атестації, погодилася на їх застосування, а також, маючи відповідну фахову освіту і досвід професійної діяльності, усвідомлювала наслідки неуспішного проходження нею атестації та неявки для проходження відповідного етапу атестації, в тому числі наслідки у вигляді звільнення з посади прокурора з підстав, передбачених Законом №113-IX, а тому не є обґрунтованими твердження позивача щодо незаконності процедури атестації та неправомочності кадрової комісії, яка її проводила.

...70. Водночас колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були (та є) чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку №221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.

71. Верховний Суд також бере до уваги, що позивач, подаючи заяву на підставі пунктів 9, 10 розділу І Порядку №221, цілком і повністю була ознайомлена з умовами та процедурами проведення атестації та погодилася на їх застосування. Тобто, позивач розуміла наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації, неявки для проходження відповідного етапу атестації, та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом №113-IX. В іншому разі позивач мала повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого вона не зробила.

72. Водночас жодних доказів на підтвердження фактів прояву дискримінації щодо неї заявник не надала.

73. Верховний Суд зазначає, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації, а також неявки для проходження відповідного етапу атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.»

Колегія суддів враховує, що з метою вирішення виключної правової проблеми щодо застосування п.1 ч.5 ст.361 КАС України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14.05.2020 року у справі №808/1628/18 вирішив передати її на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду згідно з ч.5 ст.346 КАС України.

Постановляючи вищевказану ухвалу суд касаційної інстанції зазначив:

«…існує неоднаковий підхід до застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України (пункт 37);

виключні обставини, зокрема такі, як неконституційність закону, застосованого під час вирішення справи, є, на думку колегії суддів, саме тими безспірними підставами, які повністю узгоджуються з публічним інтересом (пункт 51);

у постанові від 17.12.2019 року у справі №808/2492/18 сформульовано висновок про те, що не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання (пункт 58);

таке тлумачення призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач), фактично позбавляється права на перегляд рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в її справі. Це стосується навіть позивача, який пройшов усі інстанції в судах загальної юрисдикції, звернувся з конституційної скаргою до Конституційного Суду України і домігся визнання закону неконституційним - за такого підходу він не може розраховувати на перегляд рішення. Інститут перегляду справи за виключних обставин фактично перестає діяти і втрачає практичне значення (пункт 59);

за загальним правилом наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оголошення рішення Конституційного Суду України. Такий підхід слід застосовувати до осіб, які не звертались до суду з метою відновлення порушеного права. В таких ситуаціях відновлення права (наприклад на перерахунок пенсії) можливе з моменту ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України (пункти 65-66).

Негативні наслідки порушення Конституції України не будуть адекватно усунені тільки констатацією невідповідності положень нормативного акта Конституції і не можуть бути виправлені в інший спосіб, окрім як за допомогою повторного судового провадження.

Додатково Верховний Суд зазначив, що вважає за необхідне відступити від правових висновків, сформованих рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, які не визнають права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 25.03.2020 у зазначеній вище справі зазначила:

«…У цій же постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що із тексту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України вбачається, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом у процесі розв`язання справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане. Колегія суддів дійшла висновку, що в ситуації, яка є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

…10. З огляду на ці та інші подібні постанови Верховного Суду касаційний суд підсумовує, що, що підхід, сформований рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, з трьох причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata). Як мовилося вище, колегія суддів дійшла висновку, що застосування норми пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України у вищенаведених справах унеможливлює ефективний захист та поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.».

19.02.2021 року постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у вказаній справі набрала законної сили. Так, колегія судів погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо того, що вони відмовляючи у задоволенні заяви від 22.05.2019 року про перегляд рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 року у справі №808/1628/18 за виключними обставинами, виходили з того, що оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 року у справі №808/1628/18 за позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено у задоволенні адміністративного позову, таке судове рішення не підлягало виконанню, а тому не підлягає перегляду за виключними обставинами з підстав визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Згідно з вимогами ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки у цій справі у задоволенні позовних вимог суди відмовили повністю, внаслідок чого рішення судів не підлягали виконанню, наявність рішення Конституційного Суду України щодо норми закону, якими вони керувалися, не створює підстав для перегляду їх за виключними обставинами.

Відповідно до вимог ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним п.6 розділу ІІ Закону №113-ІХ не впливає на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення.

Частиною 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права. Зокрема, у ст.3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява №126/05, п.102-111).

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Відповідно до вимог п.1 ч.4 ст.368 КАС України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Таким чином на підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст.361-369 КАС України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі за її позовом до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 10.05.2023 року.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н.В.