Справа № 620/6575/22
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/6575/22 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Собківа Я.М.

при секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ НП в Чернігівській області) про визнання протиправним та скасування наказу №80 від 22 лютого 2022 року, поновлення на посаді та стягнення різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року вказаний адміністративний позов - залишено без розгляду на підставі п.8 ч.1 статті 240 КАС України у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що посади до переміщення позивача та після є зовсім різними і повноваження також відрізняються, крім того, переведення відбулось в іншу місцевість, то ОСОБА_1 про своє звільнення (переміщення) мав дізнатися із дати винесення спірного наказу і, в свою чергу, мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою встановлення причин та умов, що слугували для його призначення на іншу посаду в іншій місцевості, а також отримання спірного наказу для подальшого його оскарження.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що Чернігівським окружним адміністративним судом проігноровано позицію ОСОБА_1 , який стверджував, що до 12 вересня 2022 року із наказом ГУ НП в Чернігівській області № 80 від 22 лютого 2022 року ознайомлений не був. Не взято до уваги навіть те, що сам відповідач цього не заперечує. З боку ГУ НП в Чернігівській області не вжито належних заходів для ознайомлення ОСОБА_1 із розпорядчим документом (наказом), не ознайомлено із підставою прийняття такого управлінського рішення, яке, безсумнівно, вплинуло на обсяг прав позивача.

Висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, тому твердження про те, що ОСОБА_1 , не будучи ознайомленим із наказом № 80 від 22 лютого 2022 року у встановленому законом порядку, «повинен був» знати про його існування - необґрунтовані та свідчать про упередженість суду першої інстанції.

Головне управління Національної поліції в Чернігівській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягало на законності оскаржуваного рішення.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши та перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на вимоги ч. 13 статті 171 КАС України, ухвалою суду від 25 січня 2023 року позовна заява залишена без руху та позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання зазначеної ухвали суду позивачем надіслано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що зі спірним наказом позивач під підпис ознайомлений не був, що не заперечує сам відповідач, а тому саме про його неправомірність він не знав та міг знати. Лише 25 серпня 2022 року адвокатом було направлено до відповідача запит з метою отримання копій документів, матеріалів службового розслідування, а також рішення (наказу) відносно ОСОБА_1 , що стали підставою для винесення оскаржуваного наказу. Копії запитуваних документів було направлено позивачу лише 12 вересня 2022 року і саме після цього позивач зміг ознайомитись як із самим наказом, так і з матеріалами, що стали підставою для його прийняття, а вже після ознайомлення стало зрозумілим про порушення прав та інтересів позивача через невідповідність наказу нормам чинного законодавства. Вказане свідчить про об`єктивність причин пропуску місячного строку звернення до адміністративного суду з дати прийняття наказу, а з моменту ознайомлення із наказом позивач взагалі строк звернення до суду не пропустив. Крім того, представником позивача зауважено, що в період з 15 червня 2022 року по 22 серпня 2022 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

Розглянувши вказану заяву позивача та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про неповажність причин пропуску строку звернення до суду. При цьому суд зазначив, що той факт, що із заявою щодо з`ясування причин та умов протиправного звільнення позивач звернувся до відповідача лише 25 серпня 2022 року та отримав відповідь 12 вересня 2022 року, не змінює часу, з якого він повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 1-3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

При цьому, положення "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Згідно ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Початок перебігу строку звернення працівника до суду у справах про звільнення визначений у ч. 2 статті 233 КЗпП України, відповідно до якої цей строк обчислюється з дня вручення працівнику копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У розумінні п. 17 ч. 1 статті 4 КАС України проходження служби в органах Національної поліції України належить до публічної служби.

Відповідно до вимог рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8- рп/202 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, Адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), у якому визначено основні трудові права працівників.

Працівник може звернутися з позовною заявою про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за місцезнаходженням підприємства (установи, організації) або за зареєстрованим місцем проживання/перебування позивача відповідно до порядку, передбаченого законодавством, в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (стаття 233 КЗпП України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк звернення до суду за вирішенням трудового спору обраховується з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк обраховується з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто ця норма містить вичерпний перелік обставин, з настанням яких починається перебіг строку звернення до суду.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Таким чином колегія суддів наголошує, що строк звернення до суду із цим позовом становить один місяць з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, Чернігівський окружний адміністративний суд залишив поза увагою наведені вище норми ч. 2 статті 233 КЗпП України, за якими місячний строк обчислюються з дня, коли звільнена особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, тобто з дня вручення їй копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною 3 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Між тим, самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 листопада 2022 року у справі № 9901/480/19).

Так, за твердженням ОСОБА_1 , позивач не ознайомлений з оскаржуваним наказом № 80 від 22 лютого 2022 року у встановленому законом порядку і по теперішній час. Матеріали справи протилежної інформації не містять, відповідач зазначений факт також не спростував.

З огляду на вказане, та враховуючи, що моменту ознайомлення з оскаржуваним наказом як точки відліку строку на звернення до суду взагалі не було, підстав вважати що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з неповажних причин немає.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно встановлено, що ОСОБА_1 зловживає своїм правом на звернення до суду для оскарження наказу ГУ НП в Чернігівській області № 80 від 22 лютого 2022 року, адже саме відповідач своєю бездіяльністю та невиконанням вимоги про необхідність ознайомлення ОСОБА_1 із спірним наказом призвели до тривалого порушення прав позивача, які продовжують тривати у часі.

Відповідно до ч. 13 статті 171 КАС України Ссуддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Приписи ч.3 статті 123 КАС України визначають, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно п. 8 ч. 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, неподання особою в зазначений строк заяви або визнання неповажними підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 статті 240 КАС України.

В той же час слід зазначити, що ч. 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає дотримання норм, які регламентують строки подання скарг. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби правового захисту (рішення у справі "Мельник проти України" №23436/03).

У рішенні "Стагно проти Бельгії" Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що при застосуванні законодавчого строку давності національні суди мають приймати до уваги конкретні обставини справи, таким чином, щоб обмеження на доступ до суду було пропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя (Stagno v. Belgium № 1062/07).

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 18 листопада 2010 року по справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах процесуальних наслідків пропуску строку звернення до адміністративного суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви не було повно з`ясовано фактичні обставини справи та неправильно застосовано норми процесуального права, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до статті 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст рішення виготовлено 09 травня 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Я.М. Собків