Справа № 580/35/20
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2023-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 травня 2023 року

м. Київ

справа №580/35/20

адміністративне провадження № Зв/990/36/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Калашнікової О.В.

суддів: Білак М.В., Губської О.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Мамчича Р.В.

представника Черкаської обласної прокуратури та виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка Володимира Володимировича - Бойко В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції справу №580/35/20

заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2022 року

у справі №580/35/20

за позовом ОСОБА_1

до Черкаської обласної прокуратури, виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка Володимира Володимировича

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В :

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

1. В січні 2020 року ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач, заявник) звернулась до суду з адміністративним позовом до Черкаської обласної прокуратури, виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка Володимира Володимировича, в якому просила:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Черкаської обласної прокуратури від 03 грудня 2019 року № 340к;

1.2. визнати протиправними дії виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка В. В. щодо видачі наказу від 03 грудня 2019 року № 340к;

1.3. поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області або рівнозначній (рівноцінній) посаді в органах прокуратури Черкаської області;

1.4. стягнути з Черкаської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на посаді;

1.5. стягнути з виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка В. В. на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000,00 гривень.

2. В обґрунтування позовних вимог посилається на протиправність оскаржуваного наказу від 03 грудня 2019 року № 340к про звільнення її з посади начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області та зазначає про відсутність у відповідачів будь-яких законних підстав для її звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закону №1697-VII) у зв`язку з відсутністю фактичної ліквідації, реорганізації прокуратури Черкаської області.

ОСОБА_1 стверджувала, що перейменування органів прокуратури відповідно до положень чинного законодавства не є їх реорганізацією чи ліквідацією. Станом на час її звільнення наказ про скорочення чисельності прокурорів у прокуратурі Черкаської області був відсутній. Переконана, що звільнення з адміністративної посади відбулось не у спосіб, визначений законодавством.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. ОСОБА_1 проходила службу в органах прокуратури та з 07 грудня 2018 року займала посаду начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області.

19 вересня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX ( надалі - Закон № 113-ІХ).

03 жовтня 2019 року Генеральним прокурором України винесено наказ № 221, яким затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (надалі - Порядок № 221). Цим Порядком, зокрема, передбачено, що для проходження атестації працівник прокуратури повинен подати заяву за формою, передбаченою додатком 2 до цього Порядку, яка передбачала обов`язкову згоду прокурора на те, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком № 221, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, його буде звільнено з посади прокурора. Крім того, форма заяви передбачала згоду прокурора на те, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісією може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню.

15 жовтня 2019 року позивач надіслала на адреси Генерального прокурора та виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області заяви, у яких просила перевести її на адміністративну посаду в обласній прокуратурі з дня початку її роботи в Черкаській області, визначеного рішенням Генерального прокурора, на підставі Закону №113-ІХ, рівнозначну адміністративній посаді, яку вона станом на 15 жовтня 2019 року обіймала в прокуратурі Черкаської області.

Проте, у зв`язку із неподанням ОСОБА_1 заяви про намір проходження атестації та після отримання прокуратурою Черкаської області листа від Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України від 01 листопада 2019 року № 11/1/1-240вих-19 та списку працівників прокуратури Черкаської області, наказом виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка В. В. від 03 грудня 2019 року № 340к позивача звільнено з посади начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 04 грудня 2019 року.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

4. Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 18 вересня 2020 року позов задовольнив частково:

4.1. визнав протиправним та скасував наказ прокуратури Черкаської області від 03 грудня 2019 року № 340к;

4.2. визнав протиправними дії виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка В. В. щодо видачі наказу від 03 грудня 2019 року № 340к;

4.3. поновив ОСОБА_1 в органах Черкаської обласної прокуратури (до зміни назви - прокуратура Черкаської області) на рівнозначній (рівноцінній) посаді начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області;

4.4. стягнув з Черкаської обласної прокуратури на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 312483,37 гривень з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що оскільки реорганізації чи ліквідації прокуратури Черкаської області не відбулося, то ОСОБА_1 не могла бути звільнена на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

Крім того, суд наголосив на відсутності в Законі №113-ІХ вимоги щодо надання прокурором згоди на своє звільнення у разі неуспішного проходження атестації та звернув увагу, що цей Закон містить норму про право прокурора подати заяву про переведення.

Суд першої інстанції зазначив, що підстава звільнення ОСОБА_1 через неподання нею заяви встановленої форми до Генерального прокурора про переведення, є такою, що не відповідає вимогам Закону №1697-VII та порушує гарантії незалежності позивача, як прокурора, а вимога надати згоду на використання щодо себе можливо анонімної інформації, яка б не вимагала додаткового офіційного підтвердження, прямо суперечить статті 32 Конституції України, адже Законом №113-ІХ надання такої згоди з боку прокурора не передбачено.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що позивача звільнено з адміністративної посади в органах прокуратури, однак, відповідно до пункту 2 частини другої статті 41 Закону №1697-VII повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі: звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора. Разом з тим, жодної із законних підстав звільнення з посади прокурора, передбачених статтею 51 Закону №1697-VII, до позивача не застосовано, що, на думку суду, свідчить про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення позивача.

На переконання суду, наказ про звільнення позивача становить втручання держави у її приватне життя

5. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 01 липня 2021 року рішення суду першої інстанції змінив, виклавши четвертий абзац резолютивної частини у наступній редакції:

«Поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Черкаської області з 05 грудня 2019 р.».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Так, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо відсутності факту реорганізації чи ліквідації Прокуратури Черкаської області та, відповідно, із визнанням протиправним та скасуванням наказу Прокуратури Черкаської області № 340к від 03 грудня 2019 року

Водночас, змінюючи судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в органах Черкаської обласної прокуратури на рівнозначній (рівноцінній) посаді начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області, суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість поновлення позивача в органах Черкаської обласної прокуратури на рівнозначній (рівноцінній) посаді, зазначивши про відсутність у суду повноважень щодо переведення позивача на іншу посаду.

6. Верховний Суд постановою від 28 липня 2022 року скасував рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі № 580/35/20 та ухвалив нову постанову, якою відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, виконуючого обов`язки прокурора Черкаської області Павленка Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів.

7. Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд вказав, що у зв`язку із неподанням позивачем заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, Прокуратурою Черкаської області на підставі вказаної норми Закону № 113-IX видано оскаржуваний наказ від 03 грудня 2019 року № 340к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, з 04 грудня 2019 року.

8. Так суд виснував, що звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прямо передбачене підпунктом 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX і пов`язане, зокрема, з неподанням заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, а висновки судів попередніх інстанцій про те, що фактично не мали місця ні ліквідація, ні реорганізація органу прокуратури, є помилковими.

ІІ. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

9. 31 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2022 року, в якій просить суд касаційної інстанції переглянути постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2022 року на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).

10. Заява обґрунтована тим, що Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року (надалі - рішення № 1-р(ІІ)/2023) визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX від 19 вересня 2019 року.

10.1. Згідно вказаного пункту 6: «З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

10.2. Позивач зазначає, що частина п`ята статті 361 КАС України передбачає підстави перегляду. Натомість рішення, які можуть бути предметом перегляду, передбачено у частині першій статті 361 КАС України. Тлумачення, яке пропонується, повною мірою відповідає нормі, передбаченій частиною першою статті 361 КАС України, яка не встановлює обмежень для перегляду рішень, якими у задоволенні позову відмовлено.

10.3. Заявник вказує, що зазначена норма не встановлює заборони на перегляд судового рішення, яке хоча й не передбачає примусового виконання, але водночас чинить вплив на права та свободи ОСОБА_1 , перешкоджаючи їй в отриманні блага, щодо якого вона має принаймні законні сподівання, чи покладаючи непропорційний тягар негативних наслідків, спричинених дією неконституційного закону (певних його положень).

10.4. Крім того, позивач наголошує, що ОСОБА_1 , справу якої було вирішено на підставі неконституційної норми, повинна мати змогу одержави сатисфакцію внаслідок порушення своїх прав, і саме для цього ОСОБА_1 звертається із заявою про перегляд постанови у справи №580/35/20 за виключними обставинами.

10.5. При цьому, як вказує заявник, Суд має керуватися конституційним принципом, згідно з яким держава відповідає перед людиною за свою діяльність, насамперед тоді, коли внаслідок дії неконституційної норми були порушенні права, у тому числі ОСОБА_1 .

10.6. Тому, на думку позивача, попри перспективну дію рішення Конституційного Суду України ОСОБА_1 має бути надано можливість розгляду її справи на підставі норми, що відповідає Конституції України і гарантує право на справедливе вирішення спору, що є основною метою правосуддя.

11. З уваги на Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року і викладені в ньому мотиви, ОСОБА_1 просить переглянути постанову Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №580/35/20 за виключними обставинами та скасувати цю постанову суду касаційної інстанції. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні касаційної скарги Черкаської обласної прокуратури і залишити в силі рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2021 року в цій справі.

12. Ухвалою від 10 квітня 2023 року Верховний Суд відкрив провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №580/35/20 та ухвалою від 25 квітня 2023 року призначив справу до розгляду в судовому засіданні на 04 травня 2023 року о 14:30 год.

13. Черкаською обласною прокуратурою надіслано пояснення щодо заяви позивача, у яких зазначено, що заява ОСОБА_1 є безпідставною і необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Відповідач зауважив, що за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в ухвалах від 07 березня 2023 року у справі №640/23452/19, від 05 квітня 2023 року у справі №420/6784/21, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №4819/49/19, та в постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №820/2462/17, від 19 листопада 2018 року (справа № 755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15 травня 2019 року (справа № 640/20317/16а), від 23 грудня 2019 року (справа № № 814/1274/17), від 17 березня 2020 року(справа № 826/7286/18). Крім того, зазначив, що на момент вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій та ухвалення оскаржуваної постанови положення п. 6 розд. П «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ були чинними.

14. 04 травня 2023 року позивач у судове засідання не з`явилася.

14.1. З урахуванням положень статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, клопотання позивача про розгляд заяви за відсутності позивача, а також думку представника відповідачів, Суд визнав можливим здійснювати розгляд заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами за відсутності позивача.

15. Представник відповідачів заперечував проти задоволення заяви позивача про перегляд рішення суду за виключними обставинами.

ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

16. Розглянувши подану заяву та перевіривши наявність підстав для перегляду за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №580/35/20, колегія суддів виходить з такого.

17. Відповідно до частини другої статті 368 КАС України справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

18. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

18.1. Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

19. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина шоста статті 361 КАС України).

20. Відповідно до частин першої та другої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

21. Отже у адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення. Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.

22. В якості підстави для перегляду постанови Верховного Суду від 31 січня 2023 року за виключними обставинами позивач зазначає про прийняття Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, яким визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

23. Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

24. Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

25. Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав на те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

26. У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив таке: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

27. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

28. Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

29. Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

30. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року №4819/49/19.

31. Як слідує з резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, припис пункту 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, що визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

32. Отже, згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» припис пункту 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втратив чинність та, відповідно, не підлягає застосуванню з 1 березня 2023 року - з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, що також прямо встановлено цим рішенням.

33. Варто додати також, що встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

34. Відповідний правовий висновок викладено в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а та в ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а, від 27 квітня 2023 року у справі №240/35883/21, від 03 травня 2023 року у справі №420/4572/20.

35. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

36. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

37. Так, колегія суддів приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» та від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», відповідно до яких одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

38. Окрім цього, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане.

39. У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання.

40. Тобто, постанова Верховного Суду 28 липня 2022 року у справі №580/35/20, про перегляд якої за виключними обставинами звернулася ОСОБА_1 , у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України не може переглядатися за виключними обставинами.

41. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а та в ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а, від 27 квітня 2023 року у справі №240/35883/21, від 03 травня 2023 року у справі №420/4572/20.

42. Крім того, варто зауважити, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження, яка була чинною і на час виникнення спірних правовідносин.

43. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

44. За правилом частини першої статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

45. Зважаючи на викладене колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №580/35/20.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд-

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Постанову Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №580/35/20 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повне рішення складене та підписане 09 травня 2023 року.

........................

........................

........................

О.В. Калашнікова

М.В. Білак

О.А. Губська,

Судді Верховного Суду