Справа № 520/8136/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10.05.2023 р. справа №520/8136/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, Управління)
провизнання дій протиправними та спонукання до виплати пенсії без обмеження максимальним розміром, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо проведення виплати пенсії ОСОБА_1 після її перерахунку на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021р. у справі № 520/18747/21 з обмеженням максимального розміру, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, Майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, Харківська область, 61022) здійснити з 29.11.2021 виплату пенсії ОСОБА_1 , без обмеження її максимальним розміром, та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з 29.11.2021 року.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що унаслідок вчинення органом публічної адміністрації протиправного управлінського волевиявлення не одержує пенсію у належному розмірі.

Відповідач із поданим позовом не погодився, надавши відзив, де наголошував на правильному обчисленні розміру пенсії та виплаті пенсії у повному обсязі.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник з 25.12.2014р. отримує від ГУ ПФУ в Харківській області пенсію у порядку Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 70% грошового забезпечення, обліковується як пенсіонер по лінії Міністерства внутрішніх справ України.

08.07.2021р. Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» відносно заявника була складена довідка про грошове забезпечення № 33/41-1695, де відображені наступні види грошового забезпечення: оклад за посадою - 3600,00грн., оклад за військовим званням - 2200,00грн., надбавка за вислугу років (45%) - 2610,00 грн., надбавка за специфічні умови проходження служби (79,84%) - 6714,54грн., премія (62,58%) - 9464,94грн., а загалом на суму - 24.589,48грн.

З 01.12.2019р. Управлінням було проведено перерахунок пенсії заявника на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021р. у справі №520/18747/21 на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» № 33/41-1695 від 08.07.2021р.

Згідно із протоколом від 01.12.2019 р. розмір пенсії заявника був обчислений Управлінням у - 17.212,64грн (основний розмір пенсії як 70% грошового забезпечення у сумі 24589,48 грн) + 409,50 грн та 40.00,00грн. у якості доплати учаснику АТО + 376,74 грн у якості доплати за особливі заслуги.

Пенсія заявника до виплати була обчислена Управлінням у - 18.038,88грн.

Доказів вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу обмеження розміру пенсії заявника до виплати у порядку Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI максимальним розміром саме після виконання рішення суду у справі №520/18747/21 про проведення перерахунку пенсії з 01.12.2019р. матеріали справи не містять, позаяк заявник усупереч ч.2 ст.79 та ч.4 ст.161 КАС України таких доказів не подав, а суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України за власною ініціативою з метою з`ясування об`єктивної істини безвідносно до правових позицій сторін та процесуальної поведінки учасників справи ознак існування таких доказів не виявив.

За відомостями складеного Управлінням протоколу від 05.04.2023р. заявнику у порядку постанови КМУ від 16.02.2022р. №118 з 01.03.2022р. було проведено перерахунок пенсії із застосуванням індексу підвищення "0,140" до основного розміру пенсії - 17.212,64грн. (70% від суми грошового забезпечення - 24.589,48грн.).

Також за відомостями складеного Управлінням протоколу від 05.04.2023р. заявнику з 01.03.2023р. було обчислено розмір пенсії у - 22.167,05грн. із застосуванням механізму розрахунку: основного розміру пенсії 17.212,64грн. (70% від суми грошового забезпечення - 24.589,48грн.) + 2.409,77грн. у якості індексації у порядку постанови КМУ від 16.02.2022р. №118 (основний розмір пенсії - 17.212,64грн. (70% від суми грошового забезпечення - 24.589,48грн.) * індексу коефіцієнта підвищення - "0,140") + 1.500,00грн. у якості індексації у порядку постанови КМУ від 24.02.2023р. №168 (основний розмір пенсії - 19.622,41грн. (17.212,64грн. як 70% від суми грошового забезпечення - 24.589,48грн. + 2.409,77грн. у якості індексації у порядку постанови КМУ від 16.02.2022р. №118 (основний розмір пенсії - 17.212,64грн. (70% від суми грошового забезпечення - 24.589,48грн.) * індексу коефіцієнта підвищення - "0,140") * індексу коефіцієнта підвищення - "0,197") (хоча арифметичний результат цих обчислень повинен дорівнювати - 3.865,61грн.) + 523,25грн. та 40,00грн. у якості доплати учаснику бойових дій + 481,39грн. у якості доплати за особливі заслуги.

Саме відносно цього розміру пенсії станом на 01.03.2023р. - 22.167,05грн. суб"єктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення з приводу обмеження пенсії до виплати максимальним розміром у - 20.930,00грн.

Зверненням від 09.03.2023р. заявник звернувся до Управління з приводу перерахунку пенсії без обмеження максимальним розміром після виконання рішення суду у справі №520/18747/21.

За цим зверненням Управлінням було вчинено відмову, оформлену листом від 05.04.2023р. №8420-8270/Щ-02/8-200/23, умотивовану відсутністю обмеження пенсії після перерахунку з 01.12.2019р. за рішення суду у справі №520/18747/21 і вчиненням волевиявлення з приводу обмеження розміру пенсії максимальним розміром після проведення перерахунку з 01.03.2023р. у порядку постанови КМУ від 24.02.2023р. №168.

Однак, стверджуючи саме про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу виплати пенсії з 29.11.2021р. із обмеженням максимальним розміром, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

У силу дії бланкетної норми ст.4 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом - Закон України №2662-ХІІ).

Отже, приписи Закону України №2662-ХІІ є спеціальною нормою права стосовно відносин за участю заявника та запроваджують дві окремі, самостійні і незалежні одна від одної процедури, за якими відбувається обчислення розміру пенсії громадянина, а саме: 1) за ст.43 Закону України №2662-ХІІ - у випадку призначення пенсії вперше та 2) за ст.63 Закону України №2662-ХІІ - у випадку збільшення розміру вже призначеної пенсії за подією збільшення розміру оплати праці працівника на аналогічній (прирівняній) посаді.

При цьому, у процедурі за ст.43 Закону України №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною для обчислення пенсії є виплати (як винагорода за працю), одержані особисто особою-пенсіонером під час проходження служби (тобто складові елементи структури власного грошового забезпечення).

Натомість, у процедурі за ст.63 Закону України №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною для обчислення нового розміру раніше вже призначеної пенсії є реально отримані (а не уявно можливі до нарахування) виплати (як винагорода за працю) третьої сторонньої особи - діючого публічного службовця за рівнозначною посадою (або тією ж самою, або прирівняною).

Положення ч.18 ст.43 Закону України №2662-ХІІ цього правила не змінюють, адже присвячені регламентуванню випадку, коли з події призначення пенсії вперше та обчислення розміру вперше призначеної пенсії і до події виплати вперше призначеної пенсії настала подія збільшення поточної винагороди за службу відносно іншого діючого публічного службовця, на що однозначно показує застосування законодавцем ознаки - "невідкладно", котра взагалі не використовується у процедурі за ст.63 Закону України №2662-ХІІ.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019р. по зразковій справі №240/5401/18 процедури призначення пенсії (ст.43 Закону України №2262-XII) та перерахунку пенсії (ст.63 Закону України №2262-XII) є різними як за змістом, так і за механізмом проведення.

Відтак, суд не знаходить підстав для поєднання цих процедур за будь-якими компонентами (за винятком визначення загальної структури грошового забезпечення), адже протилежне з невідворотною неминучістю призводить до появи віртуального показника грошового забезпечення - неіснуючої винагороди за службу, який фізично у дійсності не одержується жодним із діючих публічних службовців (військовослужбовцем) і арифметично складається із платежів з винагороди за службу, отриманих у минулому самим заявником - військовослужбовцем у відставці (тобто власної винагороди за службу) та поточних платежів з винагороди за службу, котрі наразі отримуються діючим військовослужбовцем (тобто винагороди за службу третьої сторонньої особи).

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що згідно з ч.4 ст.63 Закону України №2662-ХІІ питання визначення механізму перерахунку пенсій (умов, порядку та розмірів) було передано законодавцем у відання Уряду України і реалізовано останнім у положеннях Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (затверджено постановою КМУ від 13.02.2008р. №45, далі за текстом - Порядок №45).

Згідно з п.1 Порядку №45 перерахунок пенсій проводиться у разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців або у зв`язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, установлених законодавством.

Отже, приводом для проведення перерахунку розміру раніше призначеної пенсії є фактична зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій службовців, проведена на підставі рішення загального характеру, виданого суб`єктом владних повноважень, наділеним правом установлювати чи змінювати види грошового забезпечення військовослужбовців.

Таке тлумачення змісту правової підстави для обчислення нового розміру раніше вже призначеної у порядку Закону України №2262-ХІІ пенсії цілком корелюється із правовим висновком п.31 постанови Верховного Суду від 28.11.2022р. по справі №820/3451/18.

Вирішуючи спір за епізодом обмеження пенсії заявника з 29.11.2021р. максимальним розміром, суд зважає на те, що норми Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом - Закон України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ) не містять чітко сформульованого правила про виплату пенсій без обмеження максимальним розміром, а викладені у цьому законі стандарти соціального захисту військовослужбовців у відставці у сфері пенсійного забезпечення не зумовлюють виникнення відповідного застереження.

Тому, орган публічної адміністрації повинен керуватись нормами суміжних законів, а у силу абз.1 п.2 розділу ІІ Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI запроваджене обмеження максимального розміру пенсії не поширюється виключно на випадки обчислення розміру при призначенні пенсії до набрання чинності названим актом законодавства.

При цьому, п.1 ст.2 розділу І Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI було запроваджено обмеження максимального розміру пенсії, яка не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

До того ж, абз.2 п.2 розділу ІІ Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI було запроваджено одночасно три нових взаємопов`язаних правила, а саме: 1) обмеження максимального розміру при призначенні нових пенсій показником у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; 2) непорушність (недоторканність) розміру раніше призначених пенсій; 3) мораторій на перерахунок раніше призначених пенсій, розмір яких перевищує показник у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, існують два законодавчих обмеження максимального розміру пенсії, котрі можуть бути застосовані до заявника, а саме: 1) за ч.3 ст.27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції законів України від 08.07.2011р. №3668-VI, від 24.12.2015р. №911-VIII, від 06.12.2016р. №1774-VIII на рівні сталого показника у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; 2) за п.1 ст.2 розділу І і п.2 розділу ІІ Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI у розмірі величини пенсії станом на 01.10.2011р. або на рівні сталого показника у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

У даному конкретному випадку заявник наполягає на обчисленні розміру пенсії у зв`язку із збільшенням поточної винагороди за працю/службу діючого публічного службовця та виплаті пенсії після такого обчислення без жодних обмежень за критерієм розміру.

Суд зважає, що у минулому правило обмеження пенсії на рівні сталого показника у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність було запроваджено ч.7 ст.43 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ.

Дія ч.7 ст.43 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ була припинена унаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 20.12.2016р. №7-рп/2016 у зв`язку із невідповідністю ст.17 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 12.10.2022р. №7-р(ІІ)/2022 по справі №3-102/2021 (231/21, 415/21) визнано поширення приписів ст.2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011р. №3668-VI на норми Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992р. №2262-ХІІ, а відтак визнано запровадження обмеження розміру пенсії військовослужбовця у відставці максимальною сумою до виплати у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; але при цьому визнано і неконституційність в цій частині ст.2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011р. №3668-VI у зв`язку із невідповідністю ст.17 Конституції України.

Тому з огляду на приписи ч.3 ст.7 та ч.4 ст.7 КАС України суд доходить до переконання про те, що до настання події набрання чинності іншою обов`язковою до застосування нормою права вищої юридичної сили суб`єкт владних повноважень повинен здійснити виплату заявникові пенсії без обмежень, запроваджених ст.2 розділу І і п.2 розділу ІІ Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011р. №3668-VI.

Разом із тим, матеріали справи не містять жодних доказів вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу обмеження пенсії заявника до виплати максимальним розміром після проведення перерахунку з 01.12.2019р. на виконання рішення суду у справі №520/18747/21.

Як випливає із відомостей складеного Управлінням протоколу від 05.04.2023р. після цієї календарної дати - 01.12.2019р., заявнику було проведено два нових окремих перерахунків розміру пенсії з 01.03.2022р. у порядку постанови КМУ від 16.02.2022р. та з 01.03.2023р. у порядку постанови КМУ від 24.02.2023р. №168.

Суд вважає, що здійснені відносно заявника перерахунки пенсій станом на 01.12.2019р., станом на 01.03.2022р., станом на 01.03.2023р. не мають прямої причинно-наслідкової пов`язаності, адже відбувались за різними правовими підставами, а саме: перерахунок пенсії заявника станом на 01.12.2019р. відбувся у порядку ст.63 Закону України №2262-ХІІ; перерахунок пенсії заявника з 01.03.2022р. відбувся у порядку постанови КМУ від 16.02.2022р.; перерахунок пенсії заявника з 01.03.2023р. відбувся у порядку постанови КМУ від 24.02.2023р. №168.

Згідно з відмовою, вчиненою Управлінням за зверненням заявника від 09.03.2023р. та оформленою листом від 05.04.2023р. №8420-8270/Щ-02/8-2000/23 лише після перерахунку пенсії заявника з 01.03.2023р. у порядку постанови КМУ від 24.02.2023р. №168 суб"єктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення з приводу обмеження пенсії до виплати максимальним розміром.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних відносинах субєкт владних повноважень не вдавався до порушення прав (інтересів) заявника у сфері пенсійного забезпечення у спосіб вчинення управлінського волевиявлення з приводу з приводу обмеження пенсії заявника до виплати максимальним розміром після проведення перерахунку з 01.12.2019р. на виконання рішення суду у справі №520/18747/21.

Приєднані до матеріалів справи документи доводять, що таке волевиявлення було вчинено Управлінням лише після проведення перерахунку розміру пенсії заявника з 01.03.2023р. у порядку постанови КМУ від 24.02.2023р. №168.

Проте, оскільки перерахунки пенсії заявника станом на 01.12.2019р. та станом на 01.03.2023р. здійснювались із різних правових підстав та перерахунок пенсії з 01.03.2023р. не здійснювався на виконання рішення суду у справі №520/18747/21, то суд не знаходить підстав для задоволення у межах даного спору єдиної і неподільної немайнової (нематеріальної) вимоги заявника з визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській області з приводу проведення виплати пенсії після її перерахунку на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021р. у справі №520/18747/21 із обмеженням максимальним розміром, оскільки відносини з виплати пенсії після перерахунку з 01.12.2019р. та відносини з приводу виплати пенсії після перерахунку з 01.03.2023р. утворюють різні склади спорів.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко