Справа № 460/16628/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/16628/21 пров. № А/857/1890/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року (суддя Щербаков В.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Рівне, дата складання повного тексту 13.12.2022),

в адміністративній справі №460/16628/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про стягнення коштів,

встановив:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні за весь час затримки з 17.09.2021 року по 07.11.2021 року в розмірі 33811,44 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи, що такі не підлягають до задоволення за їх необґрунтованістю та безпідставністю, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 позов задоволено частково. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09.2021 по 07.11.2021 в сумі 10839,98 грн.. В задоволенні решти вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням процесуальних норм, а тому останнє у відповідній частині позовних вимог підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового рішення - про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що висновок суду не узгоджується із положеннями законодавства та не ґрунтується на дійсних обставинах справи. Зокрема, наказом військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2021 №199 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також зобов`язано виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно згідно довідки-рахунку в 15.09.2021 №34 у розмірі 11054,48 грн. на підставі відповідного рапорту військовослужбовця, у якому останній не заперечував та надав згоду на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків. Ці обставини не були спростовані у ході судового розгляду. Ухвалюючи ж рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог та зобов`язуючи в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції у цій справі не було враховано, що наявність відповідної згоди військовослужбовця про виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків виключає правові підстави для виплати військовою частиною грошової компенсації за неотримане речове майно під час звільнення й не тягне настання для неї відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. Відтак, судом першої інстанції безпідставно застосовано статтю 117 КЗпП як санкцію за несвоєчасну виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 13.12.2022 року скасувати в частині позовних вимог, які були задоволені судом, і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині вимог - про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 9,18).

Наказом командувача Сил підтримки ЗСУ (по особовому складу) від 03.09.2021 №99 позивач звільнений з військової служби у запас. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.09.2021 №199 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 11).

Станом на день звільнення з позивачем не проведено розрахунок по грошовій компенсації за неотримане речове майно, що не заперечується відповідачем. Вказані кошти було отримано позивачем 08.11.2021 (а.с. 22).

Вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, позивач звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.91 (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон України №2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини, має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Матеріалами справи підтверджується, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2021 №199 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Цим наказом наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 11054,48 грн..

Таку суму після проведення відповідних вирахувань податків та зборів виплачено позивачу лише 08.11.2021.

За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі №806/2473/18 від 30.10.2019, у справі №П/811/570/16 від 22.08.2019, у справі №524/8023/16-а від 11.06.2019.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Як правильно встановив окружний суд, оскільки компенсацію неотриманого речового майна позивачу не виплачено в день його виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку і тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки такого розрахунку.

Відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні лише 08.11.2021.

Водночас відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 10839,98 грн, що є співмірним з урахуванням розміру невиплачених сум та частки, яку вони становили у заявлених вимогах, враховуючи істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та період, за який вона підлягає сплаті.

При цьому, суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, та полягають у тому, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оцінюючи застосування судом першої інстанції критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою компенсації неотриманого речового майна, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 17.09.2021 (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 07.11.2021 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) за затримку терміном 43 календарних днів.

Згідно із п.2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Матеріалами справи підтверджується, що грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, без врахування одноразових виплат становить за серпень 2021року (13979,78 грн.) та за вересень 2021 року (13979,78 грн.), що разом становить за два місяці, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суму 10888,66 грн..

Протягом цих двох місяців був 61 календарний день. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 458,35 грн. (з розрахунку (13979,78+13979,78) : 61).

За період з 17.09.21 по 07.11.21 було 43 календарних днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби компенсації за неотримане речове майно, становить 19709,05 грн. (458,35*43).

Ураховуючи, що невиплачена позивачу станом на день звільнення компенсації за неотримане речове становить в розмірі 11054,48 грн. (10888,66 грн з врахуванням податків та зборів) і є значно меншою, ніж середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні позивача (19709,05 грн), суд першої інстанції правильно вважав за можливе застосувати до спірних правовідносин принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 10888,66 грн./19709,05грн. (компенсація за неотримане речове майно/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,55.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 458,35 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,55 х 43(дні затримки розрахунку) = 10839,98 гривень.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, окружний суд обґрунтовано вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 10839,98 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Визначений судом першої інстанції розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги в тому, що позивач після звільнення з військової служби надав згоду на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, оскільки факт затримки повного розрахунку з позивачем підтверджується матеріалами справи відповідним зарахуванням коштів на особовий рахунок позивачем по спливу 43 днів.

Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог, сторонами не оскаржене, а тому не являється предметом апеляційної перевірки.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року в адміністративній справі №460/16628/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль