Справа № 580/4742/22
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4742/22 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука Віталія Григоровича на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз збут" до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука Віталія Григоровича про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз збут" (далі - позивач) з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука Віталія Григоровича (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука Віталія Григоровича від 22 вересня 2022 року ВП №69922312 про стягнення з боржника основної винагороди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що постанова приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука Віталія Григоровича про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №69922312 є протиправною та підлягає скасуванню. Вказує, що ухвала Господарського суду Черкаської області від 31.01.2022 у справі №925/384/21 на підставі якої винесено оскаржувану постанову не є виконавчим документом та не містить всіх обов`язкових реквізитів, які надавали б їй цього статусу. Жодний з заходів примусового виконання рішень, передбачених ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі й стягнення грошових коштів з боржника вказана ухвала не передбачала. При цьому, у приватного виконавця були відсутні підстави приймати дану ухвалу до виконання, а також виносити оскаржувану постанову у зв`язку із відомим приватному виконавцю на момент її винесення місцезнаходженням боржника та його майна - Черкаська область. Позивач вважає, що при здійсненні розрахунку основної винагороди відповідач допустив помилку, оскільки відкрив виконавче провадження на загальну суму 508 839 960,40 грн, в той час коли сума боргу станом на 22.09.2022 перед стягувачем становила 22 934 202,18 грн. Сума заборгованості на яку відкрите виконавче провадження - 508839960,40 грн перевищує всю суму боргу, зафіксовану боржником та стягувачем у Мировій угоді - 492028143,62 грн. За вказаних обставин просив позовні вимоги задовольнити та скасувати оскаржувану постанову.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась представник відповідача із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у справі №580/4742/22.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного 29 листопада 2022 року в задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового судового рішення в адміністративній справі №580/4742/22 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, відповідачем подано до суду апеляційну скаргу відповідно до прохальної частини якої апелянт, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та винести по справі нове рішення про відшкодування на його користь за рахунок позивача понесених витрат на правову допомогу. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що приватний виконавець не є суб`єктом владних повноважень та здійснює діяльність самостійно, а отже понесені ним витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача, який є юридичною особою.

Позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача в повному обсязі та зазначає, що у розумінні КАС України не підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, оскільки відповідач виступає, як суб`єкт владних повноважень.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відмовляючи в задоволенні заяви відповідача в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу з позивача, суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець, здійснюючи виконавчі дії, виступає як суб`єкт владних повноважень, виконуючи делеговані державою повноваження, а тому відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача щодо винесення додаткового судового рішення про розподіл судових витрат.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1404-VIII).

Частина 1 статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 16 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що в адміністративному судочинстві приватний виконавець виступає, як відповідач у даних справа, як суб`єкт владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Засади розподілу судових витрат визначені статтею 139 КАС України.

Так, частиною 1 статті 139 КАС України встановлено загальні правила, згідно з якими при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зокрема, положеннями частини 2 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Зміст наведених положень щодо розподілу судових витрат свідчить про те, що положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України є загальними правилами компенсації судових витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення. Водночас, процесуальний закон визначив обмежений перелік судових витрат, розподіл яких здійснюється у випадку задоволення позову суб`єкта владних повноважень - це виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Тобто витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору за будь-яких результатів розгляду справи (задоволення або відмова в задоволенні позову, як повністю, так і частково) не підлягають розподілу за результатом розгляду справи.

Суд вважає, що такий підхід законодавця до правового регулювання розподілу витрат на сплату судового збору нерозривно пов`язаним із завданням адміністративного судочинства, котре полягає у вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому у статтях 140-142 КАС України законодавцем визначено спеціальні (окремі) обставини за яких здійснюється розподіл чи повернення судового збору.

Зокрема статтею 140 КАС України визначено, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

Таким чином стаття 140 КАС України встановлює особливості розподілу судових витрат у разі відмови позивача від позову. Отже, ці особливості стосуються певної (однієї із багатьох, що згадані в статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України) ситуації - реалізації позивачем свого процесуального права на відмову від позову та прийняття судом відповідного рішення. Та обставина, що в цій статті не зазначено правового статусу позивача (суб`єкт владних повноважень чи особа), на думку Суду, не змінює підходу, запровадженого в загальній нормі (стаття 139 Кодексу адміністративного судочинства України) про те, що витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору не підлягають розподілу за результатом розгляду справи, окрім судових витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз.

Отже, наведене вище дає підстави для висновку, що передбачене статтею 140 Кодексу адміністративного судочинства України правило щодо присудження витрат застосовується, якщо позивачем є фізична особа або юридична особа, яка не є суб`єктом владних повноважень; якщо позивачем виступає суб`єкт владних повноважень, тоді незалежно від результатів розгляду справи понесені ним судові витрати, окрім судових витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, не підлягають розподілу.

Аналогічний висновок щодо тлумачення цих норм процесуального закону викладений у пункті 35 постанови об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 серпня 2022 року у справі №826/16473/15. Підстави для відступу від указаного висновку відсутні.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на практику Верховного Суду за 2019 рік, оскільки судом застосовується остання практика, а саме за 2022 рік.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні заяви відповідачу про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення правничої допомоги, оскільки законодавством чітко передбачено витрати, які підлягають з стягненню з позивача, а саме: проведення експертизи та залучення свідка, які приватний виконавець в даній справі не понесено.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення повно з`ясував всі обставини справи, а тому рішення суду залишається без змін, а скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 242, 311, 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука Віталія Григоровича - залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан