Справа № 522/5619/23
Суддя: Науменко А. В.
Дата ухвалення: 2023-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 522/5619/23
Провадження № 2-а/522/198/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Науменко А.В.,

за участі секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом, у якому просив скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

В обґрунтування позову вказав, що 03 березня 2003 року , ОСОБА_2 звернувся за консультацією з питань подальшого перебування в Україні до Доброславського відділу ГУДМС в Одеській області. Оскільки він заїхав на територію України 29.09.2022 року та мав намір працевлаштуватися.

Того ж дня Доброславським відділом ГУДМС в Одеській області було прийнято рішення №4 ГУ ДМС в Одеській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 03.03.2023 р., було вирішено примусово повернути в країну походження громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано покинути територію України у термін до 24.03.2023 р., включно. Повідомити громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про прийняте рішення про примусове повернення іноземця в країну походження та роз`яснити порядок оскарження даного рішення в судовому порядку.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням та вважає, що його прийнято із порушенням норм чинного законодавства, а тому звертається до суду з позовом.

Ухвалою суду від 27.03.2023 року провадження у справі було відкрито.

07.04.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає, та просить суд відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання призначене на 11.05.2023 року з`явився позивач та його представник ОСОБА_3 , а також представник відповідача Саркісян А.Р.

Представник позивача наполягав на задоволенні позову. Наполягав на порушенні права позивача на залучення перекладача, зокрема для ознайомлення з документами складених українською мовою. Позивач на запитання суду відповів, що розуміє російську мову та готовий надати пояснення по обставинам справи. Підтвердив, що при розмові з ним саме російською мовою залучення не є необхідним.

Суд запропонував сторонам відповідачу та представнику позивача надати питання російською мовою.

На питання суду та представника відповідача позивач пояснив, що приїхав до України в вересні 2022 року з метою працевлаштування на конкретному об`єкті по ремонту квартири в якому і проживав. За роботу отримував платню, з роботодавцем та іншими робітниками спілкувався російською. В побутових питаннях, наприклад при переміщенні по місту, або при відвідуванні магазинів також спілкувався російською мовою. Підтвердив, що під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення працівник міграційної служби поясняла зазначену процедуру російською мовою, документи роз`ясняла російською мовою та додатково перекладала за допомогою телефону. Пояснив, що зрозумів необхідність сплати штрафу згідно постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, що зробив в той же день. Також при оформленні працівником міграційної служби оскаржуваного рішення йому роз`яснили його зміст та він добровільно підписав розписки наявні у справі. Зміст розписок йому також був зрозумілий. Вказав, що добровільно не виїхав до цього часу, тому що на об`єкті де він працює, ще не закінчена робота і він бажав би продовжити працювати.

Суд, вивчивши матеріали справи та заслухавши думку сторін приходить до наступного висновку.

Суд враховує, що під час особистої участі позивача у судовому засіданні останній був здатний брати участь у діалозі, конструював логічні речові конструкції, за рівнем спілкування задовільно висловлював свою думку та на достатньому рівні розумів учасників процесу. Клопотань про залучення перекладача не заявляв.

Предметом позовних вимог є визнання протиправним та скасування рішення Доброславського відділу ГУ ДМС №4 від 22.06.2022 року про примусове повернення до країни походження.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

У силу вимог ст.26 наведеного Закону Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ст. 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян затвердженої постановою КМУ від 24.10.2002 № 1565 (далі Угода) громадяни держави однієї сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 20 липня 2015 року № 884 (далі Порядок) громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

З урахуванням вищенаведеного вбачається, що громадяни Узбекистану можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів.

Під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 03.03.2023, виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на думку відповідача порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства шляхом ухиленні від виїзду з України після закінчення відповідного терміну (законного) перебування.

В результаті проведеної перевірки наявних документів, відібраних пояснень, а також за інформацією з Інтегрованої міжвідомчої інформаційної - телекомунікаційної системи щодо контролю осіб транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон) відповідачем встановлено, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на територію України 28.09.2023, легально, через КПП «Маяки-Удобне» по паспортному документу громадянина Республіки Узбекистан для виїзду за кордон серії та номеру НОМЕР_1 з терміном дії з 08.06.2022 по 07.06.2032.

Водночас відповідачем встановлено, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Станом на 03.03.2023 позивач - громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України перебуває незаконно.

За результатом чого, ГУ ДМС в Одеській області прийняте рішення № 4 про примусове повернення позивача в країну походження та зобов`язано останнього покинути територію України в термін до 24.03.2023 року

В позові зазначено, що позивачу не надано послуги з правової допомоги, та не надано послуги перекладача.

Однак, суд встановлює, що відповідно до розписки від 03.03.2023 року, що надана до матеріалів справи відповідачем як складова частина оскаржуваного рішення № 4 від 03.03.2023 позивач письмово зазначив, що перекладач йому не потрібен. Крім того, вказані твердження спростовуються поясненнями позивача під час судового засідання.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд наголошує, що залучення перекладача до участі в розгляді адміністративної справи є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити.

До того ж, у статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під назвою «Заборона зловживання правами» передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».

Оскільки у спірних правовідносин позивач сам відмовився від участі перекладача, то за таких умов Суд не вважає його право порушеним.

Такий правовий підхід міститься у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №522/7918/22 та від 16 березня 2023 року у справі № 522/5661/22.

Позивачем не було надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Крім того, процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція) терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

При цьому, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

В даному випадку, суд вважає, що після закінчення терміну перебування в Україні, реалізуючи принцип «ефективного засобу» послідовним є прийняття з боку уповноваженого органу влади рішення про примусове повернення в країну походження.

Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, суд з урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, приходить до висновку про правомірність дій службових осіб ГУ ДМС України в Одеській області під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у відношенні громадянина позивача ,та законності рішення № 4 від 03.03.2023 року про примусове повернення в країну походження.

У зв`язку з чим, суд вважає, що дії відповідача ґрунтуються на законі, тому рішення про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_1 , підлягає залишенню без змін, а адміністративний позов - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-9, 72-77, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Суддя: А.В. Науменко

11.05.23