Справа № 520/27420/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 р. Справа № 520/27420/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2022, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 05.08.22 по справі № 520/27420/21

за позовом ОСОБА_1

до Донецької обласної прокуратури

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Донецької обласної прокуратури, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури (прокуратури Донецької області) в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 передбаченої законодавством додаткової заробітної плати, у сумі 9509,9 грн., а саме: надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, за період жовтня 2012 - лютого 2016 років; зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) нарахувати та виплатити одним платежем ОСОБА_1 додаткову заробітну платню - надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, у розмірі 15 % від посадового окладу, за період жовтень 2012 - лютий 2016 років у сумі 9509,9 грн; зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) нарахувати та виплатити одним платежем ОСОБА_1 кошти, які складають різницю між виплаченими йому протягом жовтня 2012 - лютого 2016 років сумами допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомог для оздоровлення та сумами вказаних допомог, розрахованими з урахуванням надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури (прокуратури Донецької області) в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової заробітної плати, а саме: надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, за період жовтня 2012 - лютого 2016 років у сумі 9509,9 грн. Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову заробітну платню - надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, у розмірі 15 % від посадового окладу, за період жовтень 2012 - лютий 2016 років у сумі 9509 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`ять) грн. 90 коп. Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між виплаченими йому протягом жовтня 2012 - лютого 2016 років сумами допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомог для оздоровлення та сумами вказаних допомог, розрахованими з урахуванням надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Донецької обласної прокуратури (прокуратуру Донецької області) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Донецька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині задоволення позовних вимог, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2022 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що встановлення надбавки та визначення її відсотку здійснюється щомісячно залежно від виконання прокурорами роботи з конкретними матеріальними носіями секретної інформації (якщо працював з відомостями «таємно», то встановлюється надбавка у розмірі 10 відсотків, якщо працював з відомостями «цілком таємно», то надбавка встановлюється у розмірі 15 відсотків, якщо не працював з носіями секретної інформації, то надбавка не встановлюється). Зазначає, що ОСОБА_1 працював з відомостями, які становлять державну таємницю зі ступенем секретності «таємно», у конкретні місяці (2013 рік - травень-липень, жовтень-листопад, 2014 рік - жовтень-грудень; 2015 рік - листопад), за які проведено розрахунок у повному обсязі, шляхом встановлення та виплати надбавки у розмірі 10%. Вказує, що в інші місяці ОСОБА_2 не працював з документами, що містять державну таємницю, у зв`язку з чим відповідна надбавка не могла бути йому встановлена та виплачена. Стверджує, що неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності. Зауважує, що ОСОБА_1 усунувся від виконання обов`язку доказування порушення його прав та не надав жодного доказу того, що у спірні проміжки часу він постійно працював із документами, що містять державну таємницю, та що такі документи були саме рівня «цілком таємно». Наголошує, що з наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 працював з документами, що містять державну таємницю, лише у деякі місяці і такі документи не мали грифу «цілком таємно» (15 % надбавки), а лише «таємно» (10 % надбавки).

Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 09.05.2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в період з 02.10.2007 року по 08.02.2016 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Донецької області на різних посадах.

У період з 08.10.2012 року по 09.02.2016 року позивач працював на посадах прокурора, старшого прокурора відділу нагляду за додержаннями органами СБУ та слідчим слідчого відділу обласної прокуратури.

Згідно з розпорядженням Управління СБУ в Донецькій області від 18.09.2012 року № 171 д/ДСКК ОСОБА_1 мав допуск до державної таємниці, терміном дії на 7 років за формою два.

Наказом № 100-к від 08.02.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Донецької області, у зв`язку з переведенням до Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

З пояснень позивача вбачається, що з позивачем не проведено остаточний розрахунок та не виплачено усі належні виплати.

На звернення позивача від 27.09.2021 року листом від 11.10.2021 року № 07-6271-21 Донецька обласна прокуратура повідомила, що надбавку за роботу в умовах режимних обмежень ОСОБА_1 було нараховано та виплачено у періоди:

- з 01.05.2012 року по 31.07.2013 року;

- з 01.10.2013 року по 30.11.2013 року;

- з 01.10.2014 року по 3.11.2014 року;

- з 01.11.2015 року по 30.11.2015 року.

Представник відповідача у відзиві на позов підтвердив, що вказані нарахування були проведені у розмірі 10 % від посадового окладу позивача.

Позивач, вважаючи, що за період жовтень 2013 року лютий 2016 року йому не виплачено надбавки за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 15 % від посадового окладу, звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не нараховано позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надбавку у розмірі 15 % від посадового окладу, за період жовтень 2012 - лютий 2016 років у сумі 9509,90 грн., та різницю між виплаченими йому протягом жовтня 2012 - лютого 2016 років сумами допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомог для оздоровлення та сумами вказаних допомог, розрахованими з урахуванням надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У силу ч.1 ст. 81 Закону України від 14.10.2014р. №1697-VII "Про прокуратуру" заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Закон України "Про державну таємницю" регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закон України "Про державну таємницю", залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно", а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 7 років; для форми 3 - 10 років.

Допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 7 статті 22 Закону України "Про державну таємницю" визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст.26 Закону України "Про державну таємницю", скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про державну таємницю", у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог закону, Кабінет Міністрів України постановою від 15.06.1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі по тексту - Положення № 414).

У пункті 1 Положення № 414 зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).

Відповідно до п.2 Положення № 414, особам, які працюють в умовах режимних обмежень, крім працівників режимно-секретних органів, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), заробітної плати (у разі визначення законом її розміру) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.

Пунктом 5 Положення № 414 визначено, що такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Пунктом 6 Положення визначено, що Персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), заробітної плати (у разі визначення законом її розміру) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Виходячи з аналізу вказаних норм, надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Отже, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону України "Про державну таємницю" залежить від ступеня секретності.

Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону України "Про державну таємницю" виникає право на отримання компенсації.

Отже, положення статті 30 Закону України "Про державну таємницю", пунктів 2, 5 Положення №414 слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 25.04.2018 року по справі №802/74/15-а.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для вирішення питання про те, чи умови праці особи передбачають роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, необхідно насамперед з`ясувати обсяг функціональних обов`язків цієї особи за посадою та умови (вимоги, критерії), яким повинна відповідати особа для того, щоб бути призначеною на цю посаду та/або виконувати роботу/завдання, пов`язані з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становить державну таємницю.

Вказаний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25.07.2019 року по справі №296/6615/17.

Тобто, якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер і умови її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з допуском до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 27.05.2020 року по справі №806/2056/18.

При цьому, факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці (постанова Верховного Суду 28.01.2021 року по справі №240/229/20).

За обставинами справи, на звернення позивача від 14.11.2021 року листом від 19.11.2021 року № 09-73 (вих. №21) Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил повідомлено ОСОБА_1 , що допуск до державної таємниці надавався розпорядженням Управління Служби безпеки України в Донецькій області від 18.09.2012 року №171 д/ДСК, терміном на сім років за формою два. Переоформлений допуск наданий розпорядженням Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області від 06.08.2019 року №220д/ДСК за формою два. Доступ до державної таємниці відповідно до номенклатури посад було надано наказом військового прокурора Військової прокуратури об`єднаних сил від 20.03.2019 року №45 рсо-09, припинено 27.02.2020 року №11рсо-09. Раніше наданий допуск скасовано Головним управлінням Служби безпеки України і Донецькій та Луганській області від 30.09.2020 року №250д/ДСК (а.с. 22).

Отже, матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що позивач у спірний період мав доступ до державної таємниці.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що під час перебування позивача на вищевказаних посадах в органах прокуратури позивачу було скасовано доступ до державної таємниці.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що факт отримання позивачем у встановленому порядку допуску до державної таємниці форми 2 ("таємно" та «цілком таємно»), його робота в державному органі і характер умов його праці, пов`язані з доступом до державної таємниці, за відсутності доказів протилежного, були підставою для призначення йому надбавки, з видачею відповідного розпорядчого документа.

Однак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, якого обтяжено обов`язком доведення обґрунтованості прийняття спірного рішення, документально не доведено, що у встановлений судом період позивач не виконував роботи в умовах режимних обмежень зі ступенем секретності "цілком таємно" та, відповідно, не мав права на надбавку за роботу з державною таємницею в розмірі 15 %.

Колегія суддів зазначає, що доводи відповідача про відсутність правових підстав для нарахування позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за відсутності наказів про встановлення такої надбавки за займаною посадою, є необґрунтованими, оскільки той факт, що керівниками не видавались накази про встановлення і виплату позивачу по справі надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, не може бути свідченням невиконання позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці і як наслідок невиплати цієї надбавки.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону України "Про державну таємницю" виникає право на отримання компенсації.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 28.01.2021 року у справі №240/229/20, від 25.07.2019 року у справі №296/6615/17.

Крім того, необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

За змістом трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , позивач у спірний період займав наступні посади:

- 30.11.2012 року переведений на посаду старшого прокурора,;

- 04.12.2013 року переведений на посаду слідчого третього слідчого відділу слідчого управління;

- 25.09.2014 року переведений слідчим першого слідчого відділу слідчого управління ;

- 23.07.2015 року переведений старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління;

- 09.02.2016 року звільнений з посади.

При цьому, відповідачем не долучено до матеріалів справи витяги з посадових інструкцій позивача за займаними посадами у вищезазначені періоди, а відзив на позов не містить частини документів, які вказані як додатки до відзиву на позов.

Водночас, суд враховує, що Донецька обласна прокуратура (та її архівні відділи) до 2014 року знаходилась на території м. Донецьк, який з 2014 року визнаний окупованою територією.

Законом України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях від 18 січня 2018 року № 2268-VIII тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Указом Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» від 7 лютого 2019 року № 32/2019 визначено, що місто Донецьк (у тому числі селище міського типу Ларине, село Павлоградське, місто Моспине, селище міського типу Горбачево-Михайлівка, село Бирюки, село Вербова Балка, село Гришки, село Кисличе, село Михайлівка, село Новодвірське, село Темрюк) є тимчасово окупованою територією.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (далі по тексту - Закон № 1207-VII) на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На підставі частини першої статті 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно з статтею 18 Закону № 1207-VII, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відтак, колегія суддів вважає, що відсутність у позивача можливості надати відповідні витяги з посадових інструкцій та/чи інші документи з метою з`ясування факту покладення на нього обов`язків роботи таємними документами під грифом "цілком таємно" у період з 2012 по 2016 рік внаслідок знаходження архіву на тимчасово окупованій території, не позбавляє позивача права на соціальні гарантії відповідно до "Намібійських винятків".

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08.12.2021 року у справі № 560/3907/18.

За цим, посилання апеляційної скарги відповідача на те, що неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності, колегія суддів в даному випадку вважає безпідставними.

Відповідач у відзиві на позов та апеляційній скарзі, як на підставу відмови у позові, посилається на ту обставину, що позивач постійно не виконував роботу рід грифом «цілком таємно», а тому не має права на надбавку у розмірі саме 15 %.

Проте, колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими з урахуванням того що, матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці форми 2 («таємно» та «цілком таємно»), характер його роботи (служби) передбачав роботу по забезпеченню режиму таємності, а тому, вказане є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за відповідний період.

При цьому, на звернення позивача від 27.09.2021 року листом від 11.10.2021 року №07-6271-21 Донецька обласна прокуратура повідомила, що надбавку за роботу в умовах режимних обмежень ОСОБА_1 було нараховано та виплачено у періоди: з 01.05.2012 року по 31.07.2013 року; з 01.10.2013 року по 30.11.2013 року; з 01.10.2014 року по 3.11.2014 року; з 01.11.2015 року по 30.11.2015 року.

Крім того, щодо доводів відповідача, що матеріалами справи не підтверджується факт постійної праці позивача з відомостями, що становлять державну таємницю, суд відхиляє, та зауважує, що в даному випадку поняття "постійно" не залежить від кількості виготовлених такою особою документів (значної або незначної кількості), або часу витраченого на роботу з такими документами, інформацією, а головним критерієм в даному випадку є наявність відповідного допуску до державної таємниці та практична реалізація права на такий допуск відповідно до функціональних обов`язків посадовою особою.

Обсяг функціональних обов`язків позивача, пов`язаних з доступом до державної таємниці не може виконуватися періодично та в незначній кількості. Матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці та відповідно до функціональних обов`язків виконував службові обов`язки (роботу), які передбачали наявність такого допуску, та відповідно до нього застосовувалися обмеження, які передбачені для осіб, які мають право на доступ до державної таємниці.

Відповідачем протилежного не доведено і не спростовано, наказ про надання доступу до таємниці, на момент проходження служби позивачем, був чинним.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивач має право на отримання надбавки у розмірі лише 10% посадового окладу (як за роботу з документами під грифом «таємно»), оскільки доказів того, що ОСОБА_1 не працював з документами зі ступенем секретності «цілком таємно» відповідачем до суду не надано, а відтак суб`єктом владних повноважень документально не підтверджено неможливість виплати позивачу надбавки у розмірі 15 % посадового окладу (за роботу з документами секретності «цілком таємно»).

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1 на підставі розпоряджень Управління СБУ в Донецькій області у спірні періоди було надано доступ до державної таємниці - для роботи з інформацією, що має ступінь секретності "таємно" та "цілком таємно" у відповідності до покладених функціональних обов`язків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на надбавку до посадового окладу в розмірі 15 відсотків, у контексті розуміння приписів Положення №414, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Донецької обласної прокуратури (прокуратури Донецької області) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти, які складають різницю між виплаченими йому протягом жовтня 2012 - лютого 2016 років сумами допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення та сумами вказаних допомог, розрахованими з урахуванням надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, колегія суддів доходить висновку про їх обґрунтованість, з огляду на їх пов`язаний та взаємозалежний характер з попередніми вимогами, які судом першої інстанції правомірно задоволені.

Окрім того, відповідачем у відзиві на позов та апеляційні скарзі не наведено жодних заперечень щодо вказаної частини позовних вимог, а також розміру надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, у розмірі 15 % від посадового окладу, за період жовтень 2012 - лютий 2016 років.

Розглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність дій (бездіяльності), які є предметом оскарження у даній справі.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводів щодо незгоди з розміром судових витрат на професійну правничу допомогу апеляційна скарга не містить.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2022 по справі № 520/27420/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош