Справа № 120/158/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 р. Справа № 120/158/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Теплицької селищної ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Теплицької селищної ради (відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач у липні 2021 року через свого представника звернулася до Теплицької селищної ради із заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, додавши до такої заяви усі необхідні документи. Однак, рішенням Теплицької селищної ради від 20.08.2021 №460 ОСОБА_1 відмовлено у наданні такого дозволу у зв`язку із тим, що земельна ділянка розміщена в масиві, який використовується громадянами для городництва відповідно до рішення селищної ради від 20.05.1992.

На думку позивача, відповідачем порушено норми ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою. Позивач зазначає, що нормативно-правовим актом, який регламентував відведення земельних ділянок під колективні городи і індивідуальне садівництво була Постанова ради міністрів Української РСР №496 від 05.03.1994, відповідно до якої максимальний термін законного використання земельних ділянок, які були відведенні відповідно до рішення №495 від 20.05.1992 становив 5 років, тобто до 1997 року. Відтак, на переконання позивача користування земельними ділянками, які знаходяться в масиві земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0043 є безпідставним.

З огляду на наведене, на думку позивача, її порушене право підлягає захисту шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення від 20.08.2021 №460, яке прийняте на 10 сесії 8 - го скликання Теплицької селищної ради про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язання відповідача надати позивачу відповідний дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки, яка знаходиться в масиві земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0043.

Ухвалою від 10.01.2023 задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до суду та вирішено поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим адміністративним позовом. Позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою суд витребував у відповідача необхідні для розгляду справи докази.

27.01.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та витребувані судом докази. Так, заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що рішенням від 20.08.2021 №460 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку з тим, що земельні ділянки вказані на графічних матеріалах, що додавались до заяв, розташовані в масиві який фактично не є вільним та використовується громадянами для городництва відповідно до рішення Теплицької селищної ради від 20.05.1992. Окрім того відповідач вказує, що вилучення із фактичного користування громадян земельних ділянок, які вони вже кілька десятиліть використовують для городництва збурить соціальну напругу та призведе до порушення їх прав. Також на думку представника Теплицької селищної ради підлягає врахуванню і те, що позивач не є мешканцем смт. Теплик Гайсинський район Вінницька область. Крім того відповідач наголошує, що земельна ділянка зазначена на графічних матеріалах доданих до заяви позивача знаходиться в масиві земельної ділянки, на яку надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою КП "Житлокомунсервіс-Т" для розширення кладовища. Додатково відповідач акцентує увагу суду на тому, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок комунальної власності належить до виключних повноважень органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим суд не може втручатися в ці дискреційні повноваження відповідного органу. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволені вимог адміністративного позову в повному обсязі.

06.02.2023 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій остання просить відхилити аргументи відповідача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Окрім того, позивач наголосила, що вона має бажання отримати дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою з подальшою приватизацією земельної ділянки площею 2,0 га iз земельної ділянки загальною площею 28,9391 га. (кадастровий №:03:000:0043), а факт надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою КП "Житлокомунсервіс-Т" на земельну ділянку орієнтовною площею 5,00 га не має жодного відношення до вказаної земельної ділянки, оскільки вона знаходиться y загальному масиві земельної ділянки з кадастровим № :03:000:0042.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку суд встановив, що ОСОБА_1 , в інтересах якої за довіреністю діяв ОСОБА_2 , 30.07.2021 звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га, яка розташована за межами населеного пункту Теплицької селищної ради (в районі аеродрому).

До поданої заяви позивачем було долучено копію свого паспорта громадянина України та реєстраційного номеру облікової картки платника податків, а також графічні матеріали із зазначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

За наслідком розгляду вказаної заяви, рішенням 10 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 20.08.2021 № 460 (пункт 15 цього рішення) позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимога законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме: зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка розміщена у масиві, який використовується громадянами для городництва відповідно до рішення Теплицької селищної ради від 20.05.1992 "Про відведення земельної ділянки під колективні городи і індивідуальне садівництво".

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам та встановленим обставинам справи суд враховує, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать і землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За змістом п. "б" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За приписами частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, законом гарантовано право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, не більше як 2,0 гектара.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 розділу ІV ЗК України.

Так, згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За приписами ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 59 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі також Закон № 280/97-ВР) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (ст. 26 Закону №280/97-ВР).

Отже, аналізуючи вказані норми права, суд робить висновок, що процедура одержання громадянином безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності розпочинається із подання громадянином відповідного клопотання, до якого додаються графічні матеріали; і лише після отримання клопотання разом із необхідними документами таке клопотання розглядається на пленарному засіданні відповідною місцевою радою, яка дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому суд наголошує, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні клопотання на будь-яких інших підставах, які не передбачені вказаною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25.02.2020 у справі за № 723/1964/14-а, від 15.04.2020 у справі за № 638/15764/17, від 15.04.2020 у справі за № 638/15764/17, від 22.04.2020 у справі за № 818/1707/16, від 14.05.2020 у справі за №360/536/17-а, та інших.

Як уже зазначалося, рішенням 10 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 20.08.2021 № 460 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав невідповідності місця розташування земельної ділянки вимога законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. А саме, відповідач вважає, що зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка розміщена у масиві, який використовується громадянами для городництва відповідно до рішення Теплицької селищної ради від 20.05.1992 "Про відведення земельної ділянки під колективні городи і індивідуальне садівництво".

Надаючи оцінку таким підставам для відмови, суд вказує наступне.

Як свідчить Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 24.09.2021, земельна ділянка, на частину якої претендує позивач, є сформованою та зареєстрованою із присвоєнням кадастрового номера :03:000:0043, з віднесенням до категорії земель сільськогосподарського призначення, вид використання - 16.0 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).

Суд зазначає, що в силу вимог частини 5 статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У такому випадку, згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України заявник до клопотання повинен долучити погодження землекористувача на вилучення земельної ділянки, яке в подальшому є підставою для припинення прав третіх осіб на таку земельну ділянку.

Для встановлення правового режиму обраної позивачем земельної ділянки судом досліджено Інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043 та, як зазначалось вище, з`ясовано, що земельна ділянка зареєстрована за цільовим призначенням 16.00, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - землі запасу, форма власності - комунальна, суб`єкт права власності - Теплицька селищна рада, дата державної реєстрації права - 07.05.2021.

Відтак, із урахуванням внесеної (станом на день прийняття оскаржуваного рішення) до Державного земельного кадастру актуальної інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043, яка вважається достовірною, відсутні підстави вважати, що на дату прийняття спірного рішення земельна ділянка перебувала у власності чи користуванні третіх осіб.

Щодо посилань відповідача на те, що права третіх осіб виникли на обрану позивачем земельну ділянку на підставі рішення Теплицької селищної ради від 10.05.1992, що може бути причиною відсутності актуальної інформації у Державному земельному кадастрі, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В силу приписів статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 (чинного на момент прийняття рішення від 10.05.1992), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990).

Із урахуванням наведеного суд дійшов до висновку, що рішення селищної ради від 20.05.1992 не може вважатися достатнім доказом, що посвідчує та підтверджує право (користування) інших осіб на бажану для позивача земельну ділянку. Належним, допустимим та достатнім доказом існування права власності чи права користування на вказану земельну ділянку є відповідний державний акт, якого відповідачем до суду не подано.

Окремо суд вказує й на те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та переконливих доказів, що такі земельні ділянки (надані громадянам у користування згідно з рішенням від 20.05.1992) накладаються чи охоплюються земельною ділянкою яка зазначена позивачем у клопотанні (кадастровий номер :03:000:0043, площею 28,9391га.) та кому саме із громадян спірна земельна ділянка, на яку претендує позивач, була відведена.

Стосовно наданого відповідачем рішення виконавчого комітету Теплицької селищної ради від 20.05.1992 р. №36, то варто вказати, що його зміст не ідентифікує місцезнаходження земельних ділянок зазначених у ньому та не підтверджує факт, що такі земельні ділянки накладаються чи охоплюються земельною ділянкою, яка зазначена позивачем у заяві.

Більш того, пунктом 1 рішення від 20.05.1992 р. №36 було відведено із земель запасу ради 66 га під колективні городи жителям селища без переліку громадян та графічного зображення місця розташування городів, які надавались громадянам. Інші документи, які б підтверджували перебування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач, у користуванні інших осіб на дату прийняття спірного рішення - відповідачем не надано.

Також суд звертає увагу, що відповідно до наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 № 28 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)" (чинного до 04.06.1999) та Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі" (чинного до 23.08.2013), місце розташування земельної ділянки може підтверджуватися технічною документацією зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою. Вказана технічна документація повинна містити кадастровий план земельної ділянки на якому відображається інформація про межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів та інша інформація яка дає можливість встановити місце розташування земельної ділянки.

Отже, висновок відповідача про те, що рішення від 20.05.1992 стосується саме цієї земельної ділянки, яка вказана позивачем у заяві, є безпідставним. Окрім того, як зазначалось вище, спірна земельна ділянка згідно із інформації з Державного земельного кадастру (кадастровий номер :03:000:0043) станом на дату прийняття спірного рішення належала до земель запасу, тобто не перебувала у власності чи користуванні інших осіб.

Стосовно посилань відповідача на рішення селищної ради від 20.08.2021 № 446, згідно з яким на бажану для позивача земельну ділянку було надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою КП "Житлокомунсервіс-Т" для розширення кладовища, то суд погоджується із твердження позивача про те, що ОСОБА_1 має бажання отримати дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою з подальшою приватизацією земельної ділянки площею 2,0 га iз земельної ділянки загальною площею 28,9391 га (кадастровий №:03:000:0043). В той же час факт надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою КП "Житлокомунсервіс-Т" на земельну ділянку орієнтовною площею 5,00 га не має жодного відношення до вказаної земельної ділянки, оскільки вона знаходиться y загальному масиві земельної ділянки з кадастровим № :03:000:0042.

Також суд не враховує посилання відповідача на те, що позивач не є мешканцем смт. Теплик Гайсинський район Вінницька область, оскільки дана обставина ніяк не може слугувати підставою для відмову у надані дозволу на розробку проекту землеустрою.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що рішення Теплицької селищної ради від 20.08.2021 №460 в частині відмови у наданні гр. ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

В той же час, надаючи оцінку вимогам позивача зобов`язального характеру, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

Вказані положення узгоджуються із повноваженнями суду при вирішенні справи. Так, згідно з пунктами 2, 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Крім того, за частинами 3, 4 статті 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

Із матеріалів цієї справи суд встановив, що оскаржуване рішення в тій частині, що є предметом даного спору, не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем чітко не з`ясовано правового режиму земельної ділянки щодо якої звернулась позивачка, зіславшись при цьому на ймовірні факти її використання іншими особами, як і не вияснено конкретних осіб, які можуть претендувати на таку земельну ділянку виходячи з рішення Теплицької селищної ради від 20.05.1992 "Про відведення земельної ділянки під колективні городи і індивідуальне будівництво", а також докази реалізації такого рішення відповідними особами.

Такі недоліки у реалізації суб`єктом владних повноважень своїх повноважень крім того, що додатково характеризують оскаржуване рішення як неправомірне, позбавляють суд можливості перевірити факт дотримання позивачкою усіх умов, що є необхідними для надання їй бажаного дозволу.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх визначених Законом підстав у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Тобто, в межах розгляду цієї справи суд не може дійти остаточного висновку про те, чи ті обставини, які зазначені в оскаржуваному рішенні є вичерпними і чи дотримано позивачкою усіх інших умов для надання відповідного дозволу. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку документації із землеустрою без перевірки наявності чи відсутності усіх названих у статті 118 ЗК України підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

Саме такий правовий висновок із подібного питання був зроблений Верховним Судом у постанові від 03.12.2019 року по справі № П/811/2541/17.

Крім того суд враховує, що на момент ухвалення цього судового рішення в Україні діє воєнний стан.

Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні за визначених підстав в умовах якого допускається тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Одне із таких обмежень встановлено Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року яким внесені зміни до Земельного кодексу України.

Так, вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі земельних ділянок у власність.

Зазначене виключає підстави для задоволення позовних вимог у бажаний для позивача спосіб, адже обрання судом під час дії воєнного стану способу захисту порушених прав у вигляді зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою прямо суперечитиме Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-XI та фактично покладатиме на Раду обов`язок прийняти рішення, ухвалення якого цим Законом заборонено.

З урахуванням викладеного, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання Теплицької селищної повторно розглянути клопотання (заяву) ОСОБА_1 від 30.07.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га із земель запасу Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, у місячний строк після припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати позивача зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, тобто в сумі 536,80 грн. (1073,60 грн. / 2) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 10 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 20.08.2021 №460 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (пункт 15 цього рішення).

Зобов`язати Теплицьку селищну раду із урахуванням наведених у цьому рішенні висновків суду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.07.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, із земель запасу Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, у місячний строк після припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької селищної ради понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 09.05.23.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Теплицька селищна рада (вул. Незалежності, 25, смт. Теплик, Гайсинський район, Вінницька область, 23800, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович