Справа № 340/3003/19
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття касаційного провадження

08 травня 2023 року

м. Київ

справа №340/3003/19

адміністративне провадження № К/9901/9335/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Єзерова А.А., Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 (головуючий суддя: Малиш Н.І., судді: Баранник Н.П., Щербак А.А.) у справі №340/3003/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - ГУПФУ в Кіровоградській області або відповідач), в якому просив:

визнати протиправним і скасувати рішення ГУПФУ в Кіровоградській області від 08.11.2019 №97 щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789-ХІІ), в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру»;

зобов`язати відповідача зарахувати до 20 річного стажу, який дає право на пенсію за вислугу років час проходження військової служби у Харківському Національному університеті внутрішніх справ з 14.08.1998 до 21.06.2002, тобто 3 роки 10 місяців 7 днів; час роботи слідчим та на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ Кіровоградської області з 22.06.2002 до 30.01.2004, тобто 1 рік 7 місяців 9 днів; час роботи в органах прокуратури, який починаючи з 02.02.2004 на час звернення до органу Пенсійного фонду України становить 15 років 8 місяців 28 днів;

зобов`язати відповідача призначити пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції Закону №2663-ІІІ, та виплачувати пенсію з 30.10.2019, виходячи із розрахунку 90 (дев`яносто) відсотків від суми місячного заробітку, без обмеження розміру виплат.

Кіровоградський окружний адміністрований суд рішенням від 24.12.2019 позов задовольнив частково:

визнав протиправним і скасував положення рішення (індивідуального акта) ГУПФУ в Кіровоградській області від 08.11.2019 №97 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції Закону №2663-ІІІ;

зобов`язав відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції Закону №2663-ІІІ та виплачувати пенсію з 30.10.2019, виходячи із розрахунку 90 (дев`яносто) відсотків від суми місячного заробітку, без обмеження розміру виплат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 26.02.2020 скасував рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 і ухвалив нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись із постановою апеляційного суду, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Верховного Суду від 08.04.2020 відкрито касаційне провадження у справі

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначений новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03.05.2023 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач 30.10.2019 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, у якій просив призначити пенсію згідно зі статтею 50-1 Закону №1789-XII, в редакції Закону №2663-ІІІ.

Листом від 13.11.2019 №429/ВП/В-11 позивача повідомлено, що рішенням від 08.11.2019 №97 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1789-XII у зв`язку із відсутністю необхідного стажу (24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців), визначеного статтею 86 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII).

За розрахунком відповідача, загальний стаж роботи позивача на час звернення за призначенням пенсії становить 21 рік 8 місяців, в т.ч. 15 років 8 місяців спеціального стажу.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що правовідносини, які виникли під час вступу ним на службу до правоохоронних органів (в 2004 році) в процесі реалізації гарантій особи на пенсійне забезпечення за Законом №1789-XII ґрунтуються на принципі юридичної визначеності, згідно із яким особа, що вступила на службу до правоохоронного органу, повинна мати змогу покладатися на зобов`язання взяті державою перед такою особою - отримувати пенсію за вислугу років, за наявності вислуги не менш 20 років. Позивач вважає, що схвалення таких гарантій в 2001 році дало підстави для виникнення у особи, що вступила на службу до органу захисту правопорядку, обґрунтованих сподівань стосовно дотримання державою обов`язку встановленого конституційною нормою - частиною третьою статті 22 Конституції України - не змінювати в бік погіршення для такої особи критерії виходу на пенсію за вислугу років відповідно до Закону №1789-XII, в редакції Закону №2663-ІІІ. Відтак, за наявності обумовленого статтею 50-1 Закону №1789-XII стажу (20 років), позивач набув право на призначення пенсії за вислугу років.

Відповідач позов не визнав. Наполягає, що позивач не має необхідного стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років згідно із статтею 86 Закону №1697-VII (24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців).

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має більше 20 років стажу роботи на посадах прокурорів, а положення статті 86 Закону №1697-VII, якими був збільшений стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, як порівняти з приписами статті 50-1 Закону №1789-XII, в редакції Закону №2663-ІІІ, з 20 років до 24 років 6 місяців, звужують його права у розумінні Конституції України.

Місцевий суд зазначив, що право позивача на призначення та виплату пенсії підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і що таке можна вважати «майном» у значені цього положення, а тому непризначення і невиплата пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном. Також суд наголосив, що позивач мав законні сподівання на призначення йому пенсії на умовах, визначених законодавцем на момент вступу позивача на службу до правоохоронних органів.

Апеляційний суд дійшов протилежного висновку у зв`язку із чим скасував рішення суду першої інстанції і прийняв нову постанову про відмову у задоволенні позову. Суд апеляційної інстанції констатував, що на момент звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років (жовтень 2019 року), стаж роботи позивача складав 21 рік 8 місяців, в т.ч. спеціальний стаж - 15 років 8 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до норм чинної на час виникнення спірних правовідносин редакції Закону №1697-VII (необхідно 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців).

Одночасно судом апеляційної інстанції відхилені посилання позивача на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися, оскільки у період дії статті 50-1 Закону №1789-XII у редакції від 26.07.2001, чинній до 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Водночас, апеляційний суд констатував, що станом на 30.09.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому у період дії статті 50-1 Закону № 1789-XII, у редакції від 26.07.2001, останній не набув право на призначення пенсії за вислугу років.

При вирішенні справи суд апеляційної інстанції послався на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 24.05.2016 у справі №33/6710/15-а, а також Верховного Суду у справах №372/2909/17, №211/3177/17, №752/19006/16-а, 265/3516/17.

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

Касаційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням судом апеляційної інстанції обставин справи, що призвело до помилкового скасування законного рішення суду першої інстанції. З доводів касаційної скарги убачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ), позивач пов`язував із тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла на час його прийняття на роботу в органи прокуратури. Водночас, на переконання позивача, подальша зміна правового регулювання з питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, призвела до звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України, а також принципам правомірного очікування, відображених у рішеннях ЄСПЛ.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому з посиланням на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Наполягає, що у позивача недостатньо трудового стажу для призначення пенсії за вислугу років.

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання щодо можливості касаційного перегляду за цією касаційною скаргою, Верховний Суд виходить із такого.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів встановлено, що підставою для відкриття касаційного провадження у справі є оскарження судового рішення, яке визначено частинною першою статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, на час звернення позивача за призначенням пенсії (жовтень 2019 року) набрав чинності Закон №1697-VII.

З огляду на набрання чинності Законом №1697-VII втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії.

Своєю чергою стаття 86 Закону №1697-VII визначає підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років. Зокрема, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Позивач претендує на призначення пенсії за вислугу років на умовах, визначених статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції, яка була чинною до внесення змін Законом №3668-VI.

Ключовим питанням у цій справі є наявність/відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції, яка була чинною до внесення змін Законом №3668-VI.

Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Зокрема, у постанові від 04.03.2020 (справа № 265/6322/16-а) Верховний Суд дійшов таких висновків:

«Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше)».

Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом і у інших постановах, зокрема від 02.08.2022 у справі №640/3085/19 та від 06.03.2023 у справі №620/2767/19.

Застосовуючи зазначений правовий висновок до обставин цієї справи, слід констатувати, що позивач станом на 01 жовтня 2011 року не мав необхідного загального стажу роботи для призначення пенсії (20 років), а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

З огляду на те, що позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати й про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Відповідаючи на аргумент позивача щодо «законного сподівання» на отримання «активу», колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні в справі «Великода проти України» (№43331/12, від 03.06.2014), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Зважаючи на те, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю згідно із пунктом 4 частини першої статті 339 КАС України.

Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Суд,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі №340/3003/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання , є остаточною і не оскаржується.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

А. А. Єзеров

В. М. Шарапа