Справа № 420/2843/23
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2843/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом громадянина Гвінеї ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянина Гвінеї ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

- рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №25 від 03.02.2023 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та скасувати;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він звернувся до відповідача із заявою про звернення за захистом в Україні та 08.02.2023 року отримав Повідомлення №5/1-23 від 02.02.2023 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №25 від 03.02.2023 року, у відповідності з яким на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року (далі Закону України №3671-VI) йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вказує, що він є громадянином Гвінеї та не може повернутися до країни походження через небезпеку для свого життя та здоров`я, оскільки у випадку повернення опиниться у ситуації насильства, та до нього може бути застосовано нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження. Відтак, оскаржуване рішення, на думку позивача, є незаконним та таким, що прийняте без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення для його прийняття.

Також в обґрунтування своїх доводів позивач посилається на п.10 роз`яснень Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» №1 від 25.06.2009 року, відповідно до якого судам слід враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою від 14.02.2023 року відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (ст. 262 КАС України); встановлено, що справа буде розглянута судом на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 27.02.2023 року (вх. № 5862/23) та копії матеріалів особової справи позивача, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що оскаржуваний наказ є правомірним.

В обґрунтування правової позиції зазначено, що посадовими особами органу міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає, що на підставі п. 6 ст. 8 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймається за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання.

Представник відповідача вказує, що твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Відповідач вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №25 від 03.02.2023 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Гвінеї ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_1 .; за віросповіданням сповідує іслам; рідна мова французька, читає і перекладає зі словником російською мовою; сімейний стан: на території Гвінеї одружений не був, дітей на території Гвінеї немає, на території України має дружину ОСОБА_2 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 22.12.2018 року; неповнолітні особи, які не досягли 18 років і законним представником яких є заявник: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач вперше покинув країну проживання та виїхав з Гвінеї 11.2008 року з метою навчання в Україні. Перетнув кордон України легально на підставі паспортного документу гр. Гвінеї серії НОМЕР_2 та оформленої одноразової студентської візи типу «О» серії Y03754059.

Судом встановлено, що позивач вперше прибув в Україну у 2008 році з метою здобуття вищої освіти.

З матеріалів особової справи встановлено, що позивач тричі звертався із заявою до територіального органу ДМС.

Вперше ОСОБА_1 , 27.04.2017 року звернувся за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС.

Причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що він прибув до України з метою отримання освіти та після приїзду до України він познайомився з українською дівчиною ОСОБА_6 , однак його батьки заперечували проти зазначених стосунків, оскільки вона християнка та перестали сплачувати кошти за навчання в університеті. Позивач неофіційно одружився із ОСОБА_6 у мечеті, про що був повідомлений брат шукача притулку та надіслані відповідні документи до батьків, однак батьки розуміти не бажають. Також, через одруження з українською православною дівчиною його можуть вбити, у разі повернення до Батьківщини. Вказане стало причиною звернення за міжнародним захистом.

За рішенням ГУДМС в Одеській області від 16.05.2017 року №90, позивачу було відмовлено в оформленні документів.

26.05.2017 року позивач звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду з приводу оскарження вищезазначеного рішення та зобов`язання ГУДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2017 року у справі №815/2950/17 позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.10.2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Верховного Суду від 19.01.2018 року відмовлено у прийнятті заяви позивача про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2017 року.

30.07.2018 року позивач вдруге звернувся за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС.

Підставою звернення із заявою слугувало те, що позивач побоюється повернення до батьківщини як для себе так і для його цивільної дружини зі спільними дітьми. Повторне звернення було пов`язане із новоявленими обставинами, в якості останніх надав до територіального підрозділу ДМС в Одеській області ксерокопію заяви до поліції, яка, відповідно до його слів, була подана його батьками.

За рішенням ГУДМС в Одеській області від 08.08.2018 року №151 особі було відмовлено в оформленні документів.

17.08.2018 року позивач звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду з приводу оскарження вищезазначеного рішення та зобов`язання ГУДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 року, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного суду від 22.11.2019 року у справі №1540/4181/18, касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення двох інстанцій без змін.

20.01.2023 року громадянин Гвінеї ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості причин повторного звернення із заявою від 20.01.2023 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявником надано відомості щодо ймовірного застосування фізичної розправи, як результат упередженого ставлення з боку родини, через його сексуальну орієнтацію, оскільки він відноситься до ЛГБТ; тюремного ув`язнення, як результат упередженого ставлення з боку влади Гвінеї, через сексуальну орієнтацію (одностатеві відносини).

З позивачем були проведені співбесіди.

03.02.2023 року на підставі проведених інтерв`ю та анкетування із громадянином Гвінеї ОСОБА_1 з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками аналізу матеріалів особової справи заявника встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті міжнародного захисту, пояснення шукача притулку містять суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою.

03.02.2023 року відповідачем видано наказ №25 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_7 .

08.02.2023 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області № 5/1-23 від 02.02.2023 року.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у ч.2 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи зміст п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Порядок подання та розгляду заяв про визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентований вказаним Законом України №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі Правила №649).

Відповідно до ч.1,7 ст.7 («Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту») Закону України №3671-VI така заява подається особисто іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.12 ст.7 Закону України №3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також, зокрема, проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву; заповнює реєстраційний листок та інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до ч.1 ст.8 («Порядок попереднього розгляду заяв») Закону України №3671-VI орган, який прийняв до розгляду заяву, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Розділом ІV Правил №649 встановлено порядок попереднього розгляду заяв.

Згідно з п.4.1. розділу ІV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Стаття 9 («Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту») та стаття 10 (« Прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту») Закону України №3671-VI регламентують порядок наступного етапу розгляду заяв для вирішення по суті питання щодо надання заявнику статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або відмови у наданні такого статусу.

Відмовити суб`єкт владних повноважень в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише з підстав визначених в Законі.

Частинами 6,7 ст.8 Закону України №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Судом встановлено, що відносно позивача було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскаржуваний наказ був прийнятий на підставі висновку від 03.02.2023 року щодо відсутності відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Судом встановлено, що єдине побоювання позивача, яке він вважає обґрунтованою підставою для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є його сексуальна орієнтація та належність до ЛГБТ, оскільки позивач мав статеві відносини на території України з чоловіком. У зв`язку з чим, враховуючи можливе кримінальне переслідування в країні громадянської належності позивача, може потрапити до в`язниці, де, на думку позивача, у зв`язку з належністю до ЛГБТ він зазнає насильства. Крім того, у позивача існують побоювання щодо осуду його орієнтації з боку членів родини, які проживають на території Гвінеї. В ході проведення процедури набуття міжнародного захисту, заявником було надано додаткову обставину проблематики переслідування, а саме: небезпека життю та ймовірний самосуд з боку мешканців Гвінеї.

В ході розгляду заяви із позивачем були здійснені відповідні співбесіди для з`ясування усіх обставин ймовірного переслідування, з урахуванням матеріалів попереднього звернення позивача за міжнародним захистом. В ході розгляду матеріалів ГУ ДМС України в Одеській області здійснено повторний аналіз елементів побоювання позивача, які він вважає обґрунтованими та такими, що можуть призвести до його переслідування або завдання йому серйозної шкоди в разі повернення до країни походження.

Зі змісту матеріалів особової справи позивача неможливо визначити жодних обставин або конкретних елементів, які б могли свідчити про наявність обґрунтованих побоювань переслідувань позивача за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Також аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.

Крім того, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірним переслідуванням за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи позивача вбачається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до територіального підрозділу ДМС.

Стосовно причин звернення за міжнародним захистом, позивач пов`язує отримати захист на території України, яке висвітлюється виключно з метою легалізації власного становища (арк. 7 анкетування від 25.01.2023 року, арк.7,9 протоколу співбесіди від 27.01.2023 року, арк. 4-6 додаткового протоколу співбесіди від 03.02.2023 року).

Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Позивач повідомив, що він побоюється переслідування та тюремного ув`язнення через його сексуальну орієнтацію (одностатеві відносини).

Так, за результатними розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що у якості доказів власної сексуальної орієнтації, а саме одностатевих сексуальних відносин із чоловіком, позивачем було надано скрін-шоти особистого листування з іншим чоловіком.

Матеріалами особової справи підтверджується, що відповідачем під час проведення співбесід встановлено, що за гендерною ідентичністю заявник відносить себе до чоловіка, задоволений статтю чоловіка та намірів її змінювати не висловлено, не є членом ЛГБТ організацій, не фільмував своїх одностатевих відносин з чоловіками, невідомі особи із нетрадиційною сексуальною орієнтацією. Під час проведення співбесіди позивач повідомив відповідача, що докази на підтвердження існування одностатевих відносин відсутні (арк. 4-5 протоколу співбесіди від 27.01.2023 року).

Крім того, за матеріалами особової справи шукача захисту спостерігаються розбіжності у твердженнях, які надавалися позивачем під час анкетування, співбесіди та додаткової співбесіди. Так, позивачем неодноразово було зазначено різні періоди зміни сексуальної орієнтації, що встановлено висновком відповідача, а саме: під час анкетування зазначено 2012 рік, під час протоколів співбесіди вказано 2013 рік.

Вказані відомості були повністю проаналізовані ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України зазначений факт визнано неправдоподібним та таким, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця або ознак, за якими позивача можливо визнати особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача викладені у Висновку щодо відсутності вказаної ознаки у розумінні конвенційних ознак визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, в якості ще однієї з причин неможливості повернення до країни походження позивач зазначив про тюремне ув`язнення, як результат упередженого ставлення мешканців Гвінеї через його сексуальну орієнтацію.

В ході опитування позивачем не зазначено чітко ані статті, ані Закону Гвінеї, який передбачає смертну кару через одностатеві відносини.

Проведеним органом міграційної служби дослідженням вказаних фактів та інформації по країні походження у висновку з посиланням на джерела інформації встановлено, що відповідно до ст. 325 Кримінального кодексу території Гвінеї заборонену публічну аморальну поведінку та саме публічні аморальні відносини караються законом. Проте не зазначено, що аморальні відносини, у тому числі гомосексуалізм, є взагалі забороненими в Гвінеї.

У звітах Держдепартаменту США зокрема, за 2020 рік, не було виявлено жодних прикладів судового переслідування за останні роки, хоча у Міністерстві безпеки існує підрозділ для розслідування злочинів «проти моральності», включаючи одностатеві відносини.

Відповідно до ІКП, на території Гвінеї відсутні закони обмежуючіх засудження або просування ЛГБТ. Під час проведення співбесіди позивач повідомив що не володіє інформацією щодо випадків застосування покарань через нетрадиційну сексуальну орієнтацію (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 03.02.2023 року).

Відповідачем не встановлено підстав, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою ймовірних переслідувань в країні походження. Вказаний факт одностатевих відносин є надуманим та ґрунтується лише на власних припущеннях та не підтверджується матеріалами особової справи.

Відповідачем встановлено, що позивач ніколи не брав участь у діяльності ЛГБТ партій, організацій, не висловлював позицію у ЗМІ та у повсякденному житті.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначеного та сам позивач, звертаючись до міграційних органів, на такі факти не вказував.

Найближчі родичі позивача на даний час проживають у Гвінеї та інформація щодо їхнього переслідування в матеріалах справи відсутня.

Повідомлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками, а також у зв`язку із належністю до осіб з певною сексуальною орієнтацією.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що а ні в минулому, а ні на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, в тому числі і як особі з нетрадиційною сексуальною орієнтацію.

Разом з тим, суд зазначає, що небажання позивача виїжджати до країни громадянської належності через те, що родичі обізнані про його орієнтацію та існує загроза бути покараним не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні.

При цьому суд звертає увагу, що під час проведення співбесід позивачем зазначено, що матір щотижня спілкується з його дружиною та дітьми, у разі виникнення потреби надсилає їм гроші.

Ймовірні сімейні конфлікти не є підставами для звернення за міжнародним захистом і не містять у собі відповідні ознаки статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, судом встановлено та підтверджується матеріалами особової справи, що позивач під час проведення співбесід з міграційним органом повідомив, що у випадку документування на території України та отримання легального статусу, позивач здійснюватиме виїзд на Батьківщину до батьків (арк. 9 протоколу співбесіди від 27.01.2023 та арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 03.02.2023 року). Вказане підтверджує відсутність реальності підстав для загрози життю та здоров`ю позивача у разу повернення до Гвінеї.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Таким чином, перебування позивача на території України обумовлено не обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідувань та смертної кари, а бажанням легалізувати своє перебування та території України. Під час чергового звернення до відповідача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач не повідомив відомостей, та не вказав тверджень чи доказів, які б свідчили про наявність підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачем не обґрунтовано неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Отже виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари на Батьківщині.

Таким чином суд вважає що висновки, які стали підставою для прийняття оспорюваного Наказу, є такими, що складені у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі позивача, та перевірки фактів, повідомлених Позивачем. У Висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження позивача, та її співвідношення із змістом заяви та відомостей, отриманими під час співбесіди із позивачем. Суд вважає, що висновок відповідача відносно позивача містить докази очевидної необґрунтованості заяви позивача.

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу.

З урахуванням зазначеного та дослідивши висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, суд вважає, що вказаний висновок містить достатні та переконливі підстави для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав того, що заява є очевидно необґрунтованою.

Враховуючи наведене, суд вважає рішення відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, законним.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову громадянина Гвінеї ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, Код ) про визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №25 від 03.02.2023 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.

.