Справа № 280/10848/21
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року Справа № 280/10848/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; код ЄДРПОУ ВП 44118663)

про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач), у якій позивач просить суд:

1) визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) винесені відповідачем: №Ф-52479-56У від 26.11.2020 на суму 25473,25 грн; №Ф-52479-56У від 24.03.2021 на суму 2200 грн; №Ф-52479-56У від 20.05.2021 на суму 6 954,72 грн, №Ф-52479-56 від 26.11.2020 на суму 25473,25 грн; №Ф-52479-56 від 24.03.2021 на суму 27 673,25 грн; №Ф-52479-56 від 20.05.2021 на суму 34 627,97 грн, відносно позивача;

2) зобов`язати відповідача виключити з інформаційної системи органу доходів і зборів суми єдиного соціального внеску нарахованих (обчислених) у вимогах про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56У від 26.11.2020; №Ф-52479-56У від 24.03.2021; № Ф-52479-56У від 20.05.2021; № Ф-52479-56 від 26.11.2020 на суму 25473,25 грн; № Ф-52479-56 від 24.03.2021 на суму 27673,25 грн; №Ф-52479-56 від 20.05.2021 на суму 34 627,97 грн, відносно позивача та закрити інтегровану картку платника Єдиного внеску, відкриту щодо позивача.

В обґрунтування позову зазначає, що позивачем у 2000 році була подана заява про припинення підприємницької діяльності, у зв`язку з чим підприємницька діяльність не здійснювалася, податкова звітність не подавалася, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань записи відносно позивача відсутні, отже відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі також єдиний внесок, ЄСВ) у відповідному статусі. Також позивач зазначає, що з листопада 2019 року по теперішній час працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Мелітопольський міський пологовий будинок», за місцем роботи отримує заробітну плату, роботодавець сплачує єдиний внесок за позивача. Просить позов задовольнити

Ухвалою суду від 15.11.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 30.11.2021 визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом в частині оскарження вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56У від 26.11.2020, №Ф-52479-56У від 24.03.2021, №Ф-52479-56 від 26.11.2020, №Ф-52479-56 від 24.03.2021 та поновлено такий строк; відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№74805 від 16.12.2021), відповідно до якого зазначено, що відповідно до наявної у ГУ ДПС у Запорізькій області інформації ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем 14 грудня 2000 року, перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування та є платником єдиного внеску. Зазначає, що в порушення положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) позивачем з 2017 року не сплачувався єдиний внесок, у зв`язку з чим виникла недоїмка, що зумовило формування та направлення на адресу позивача оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки). Вважає, що робота за трудовим договором на підприємстві не виключає можливості здійснення підприємницької діяльності позивачем. Крім того, вказує, що до суми недоїмки увійшли суми штрафних санкцій та пені, застосованих до позивача на підставі рішення №37742411 від 22.03.2021. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

05.01.2022 позивачем надано відповідь на відзив, в якій позивач не погодився з аргументами, викладеними у відзиві, та зазначив, що факти, викладені в позовній заяві, не спростовано.

11.02.2022 судом постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 02.03.2022.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду № 11 від 28.02.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Запорізького окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану» (зі змінами) у зв`язку з загрозою життю, здоров`ю і безпеці відвідувачів суду, працівників суду та суддів, зняті з розгляду всі адміністративні справи, призначені до розгляду в період з 01.03.2022 по 06.05.2022 включно. Розгляд справ у суді відновлено з 10.05.2022.

Враховуючи зазначені обставини, призначене на 02.03.2022 підготовче засідання не відбулось.

Наступне підготовче засідання призначено на 22.06.2022, на адресу учасників справи направлено судові повістки.

Ухвалами суду від 22.06.2022, від 26.09.2022, від 28.11.2022, від 01.02.2023 підготовче засідання неодноразово відкладалось у зв`язку з неможливістю належним чином повідомити про судовий розгляд позивача, адреса місця проживання якого знаходиться на тимчасово окупованій території України.

Ухвалою суду від 06.03.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.04.2023.

Позивача належним чином повідомлено про судовий розгляд справи у порядку, передбаченому підпунктом 20 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) як особу, адреса місця проживання якої знаходиться на тимчасово окупованій території України згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 р. за №1668/39004 (зі змінами).

24.04.2023 учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату час і місце судового розгляду повідомленні належним чином, представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведені приписи, з урахуванням відсутності перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи суд встановив такі обставини.

ГУ ДФС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.11.2018, відповідно до якої станом на 31.10.2018 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 15 819,54 грн.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.11.2018 оскаржена позивачем в судовому порядку.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 у справі №280/3531/19, яке набрало законної сили 21.12.2019, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.11.2018.

Крім того, судом встановлено, що контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 26.11.2020, відповідно до якої станом на 31.10.2020 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 25 473,25 грн.

До суми боргу увійшла заборгованість згідно з вимогою № Ф-52479-56 від 20.11.2018, а також поточні нарахування єдиного внеску (з урахуванням часткового погашення заборгованості) наростаючим підсумком:

- зі строком сплати до 21.01.2019 в сумі 2 457,18 грн (IV квартал 2018 року);

- зі строком сплати до 19.04.2019 в сумі 2 754,18 грн (І квартал 2019 року);

- зі строком сплати до 19.07.2019 в сумі 2 754,18 грн (ІІ квартал 2019 року);

- зі строком сплати до 21.10.2019 в сумі 2 754,18 грн (ІІІ квартал 2019 року);

- зі строком сплати до 20.01.2020 в сумі 2 754,18 грн (IV квартал 2019 року);

- зі строком сплати до 21.04.2020 в сумі 2 078,12 грн (І квартал 2020 року);

- зі строком сплати до 20.07.2020 в сумі 1 039,06 грн ( ІІ квартал 2020 року);

- за строком сплати до 19.10.2020 в сумі 3 178,12 грн ( ІІІ квартал 2020 року).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 26.11.2020 надіслана позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, поштове відправлення повернулось до контролюючого органу без вручення.

Крім того, контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 24.03.2021, відповідно до якої станом на 28.02.2021 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 27 673,25 грн.

До суми боргу увійшла заборгованість згідно з вимогами №Ф-52479-56 від 20.11.2018 та №Ф-52479-56 від 26.11.2020, а також поточні нарахування єдиного внеску зі строком сплати до 19.01.2021 в сумі 2 200 грн (IV квартал 2020 року) наростаючим підсумком.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 24.03.2021 надіслана позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, поштове відправлення повернуто до контролюючого органу без вручення.

Крім того, контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.05.2021, відповідно до якої станом на 30.04.2021 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 34 627,97 грн, у тому числі: недоїмка - 27 673,25 грн, штрафи - 1 689,60 грн., та пеня - 5 265,12 грн.

До суми боргу увійшла заборгованість згідно з вимогами №Ф-52479-56 від 20.11.2018 та №Ф-52479-56 від 26.11.2020, №Ф-52479-56 від 24.03.2021 наростаючим підсумком, а також сума штрафу та пені згідно з рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 22.03.2021 №37742411 на загальну суму 6 954,72 грн.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.05.2021 надіслана позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, поштове відправлення повернуто до контролюючого органу без вручення.

Крім того, судом встановлено, що у відповідності до вимог Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 25.04.2015, узгоджені вимоги про сплату боргу (недоїмки) (з літерою «У») №Ф-52479-56У від 26.11.2020 на суму заборгованості 25 475,25 грн (недоїмка - 25 473,25 грн), №Ф-52479-56У від 24.03.2021 на суму заборгованості 2 200 грн (недоїмка - 2 200 грн); №Ф-52479-56У від 20.05.2021 на суму заборгованості 6 954,72 грн (штрафи - 1 689,60 грн та пеня - 5 265,12 грн) направлені відповідачем до органів державної виконавчої служби для примусового виконання.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття контролюючим органом оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки), а також заперечуючи наявність підстав для нарахування єдиного внеску в інтегрованій картці платника податків за статусом фізичної особи-підприємця, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом №2464-VI.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI (тут і в подальшому в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є:

1) роботодавці:

підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців);

фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту);

філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами;

дипломатичні представництва і консульські установи іноземних держав, філії, представництва та інші відокремлені підрозділи іноземних підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), розташовані на території України;

підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу»; патронатних вихователів, батьків-вихователів дитячих будинків сімейного типу, прийомних батьків, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства; осіб, які отримують допомогу по тимчасовій непрацездатності, перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами і отримують допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту; осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, усиновленні дитини; одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства;

інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції (у тому числі постійне представництво інвестора-нерезидента), що використовує працю фізичних осіб, найнятих на роботу в Україні на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем в Україні, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців);

4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;

5) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;

5-1) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах;

15) особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування;

16) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.

У справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця та платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі, починаючи з 2017 року.

Суд зазначає, що суб`єктна ознака статусу фізичної особи-підприємця є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску, а тому суд вважає за необхідне дослідити питання наявності у позивача такого статусу.

Відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно з частиною 2 статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Відповідно до аргументів позову, позивач стверджує, що він не зареєстрований як фізична особа-підприємець, не здійснює підприємницьку діяльність, працює найманим працівником.

Доводячи правомірність оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), відповідач зазначає, що позивач має статус фізичної особи-підприємця з 14.12.2000 та перебуває на загальній системі оподаткування, у зв`язку з чим має обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу присвоєно РНОКПП НОМЕР_1 .

В матеріалах справи наявні витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до яких відсутні відомості щодо реєстрації ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_1 як фізичної особи-підприємця.

Суд зазначає, що 01.07.2004 набрав чинності Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV (далі - Закон №755-IV), яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до частини 1 статті 42 Закону №755-IV (тут й надалі у первинній редакції) для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац 7 частини 1 статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац 9 частини 1 статті 1 Закону №755-IV).

03.03.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання від 01.07.2010 №2390-VI (далі - Закон №2390-VI), яким було внесено зміни до Закону №755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01.07.2004, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 03.03.2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01.07.2004, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» від 25.03.2014 №1155-VII (далі - Закон №1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

До того ж Законом №1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI.

Основною метою Закону №1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані до 01.07.2004 та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості.

Для досягнення цієї мети Законом №1155-VI внесені зміни до розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VІ щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання», які дозволять проводити включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до ЄДР.

Суд зазначає, що статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

З огляду на відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця в період, за який контролюючим органом визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску, суд дійшов висновку, що позивач не має статусу фізичної-особи підприємця, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, та як наслідок виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі №260/81/19, який враховується судом в силу положень частини 5 статті 242 КАС України.

Оскільки позивач у період, за який контролюючим органом нараховано недоїмку з єдиного внеску згідно з оскаржуваними вимогами, не мав статусу фізичної особи-підприємця, суд вважає, що самостійне визначення контролюючим органом форми діяльності позивача як особи, яка займається підприємницькою діяльністю, а також нарахування на цій підставі єдиного внеску, є протиправним.

За таких підстав суд дійшов висновку, що оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) є протиправними та підлягають скасуванню в частині нарахованої недоїмки з єдиного внеску.

Водночас, судом встановлено, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.05.2021, окрім суми протиправно нарахованої недоїмки, також включає суму штрафу та пені згідно з рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 22.03.2021 №37742411 на загальну суму 6 954,72 грн.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону № 2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 2 ч.11 ст. 25 Закону № 2464-VI податковий орган застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

В ч. 14 ст. 25 Закону № 2464-VI передбачено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску або на єдиний рахунок. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до податкового органу вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це податкового органу, яким прийнято це рішення.

Оскарження рішення податкового органу про застосування фінансових санкцій зупиняє перебіг строку їх сплати до винесення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, або судом рішення у справі. Строк сплати фінансових санкцій також зупиняється до ухвалення судом рішення у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки, якщо застосування фінансових санкцій пов`язано з виникненням або несвоєчасною сплатою суми недоїмки.

Порядок, строки та процедура оскарження вимоги про сплату єдиного внеску поширюються на оскарження рішень податкового органу щодо нарахування пені та застосування штрафів.

Наведенні норми свідчать про те, що податковим органом виноситься окреме від вимоги про сплату боргу (недоїмки) рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яке є самостійним індивідуальним актом та може бути оскаржено платником в судовому порядку.

Однак, виходячи з позовних вимог, позивач не наводить аргументів протиправності рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, доказів оскарження такого рішення до матеріалів справи не надано.

Враховуючи, що рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 22.03.2021 №37742411 на загальну суму 6 954,72 грн. позивачем не оскаржувалось, а визначена таким рішенням сума штрафу та пені є узгодженою, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.05.2021 в частині визначеної таким рішенням суми штрафу та пені, отже в цій частині позов не підлягає задоволенню.

За таких підстав суд дійшов висновку, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 26.11.2020, № Ф-52479-56 від 24.03.2021, та винесені на їх підставі узгоджені вимоги №Ф-52479-56У від 26.11.2020 та №Ф-52479-56У від 24.03.2021 є протиправними та підлягають скасуванню повністю, однак вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.05.2021 є протиправною та підлягає скасуванню лише в частині нарахування недоїмки на суму 27 673,25 грн, а винесена на її підставі узгоджена вимога №Ф-52479-56У від 20.05.2021 на суму 6 954,72 грн є правомірною та скасуванню не підлягає, оскільки включає в себе лише суму штрафу та пені, застосовані на підставі рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 22.03.2021 №37742411.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача виключити з інформаційної системи органу доходів і зборів суми єдиного внеску, нараховані (обчислені) в оскаржуваних вимогах, та закрити інтегровану картку платника єдиного внеску, відкриту щодо позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 2 статті 5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до положень пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський суд з прав людини у пункті 75 рішення від квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідною умовою є існування чіткого зв`язку між правопорушенням та способом захисту права, тобто метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В межах розгляду даної справи судом встановлено безпідставне нарахування контролюючим органом єдиного внеску в інтегрованій картці позивача в загальній сумі 27 673,25 грн, у тому числі протиправне винесення вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 26.11.2020; № Ф-52479-56 від 24.03.2021; №Ф-52479-56 від 20.05.2021 (в цій частині) та, як наслідок, узгоджених вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56У від 26.11.2020; №Ф-52479-56У від 24.03.2021.

При цьому, суд зазначає, що у разі скасування вимоги про сплату боргу контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування в інтегрованій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Судом також встановлено, що не зважаючи на те, що первісна вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20.11.2018 була визнана протиправною та скасована рішенням Запорізького окружного адміністративного у справі №280/3531/19, відповідач не вчинив жодних дій щодо відображення в облікових даних дійсного стану заборгованості позивача перед бюджетом у зв`язку зі скасуванням такої вимоги, адже, у подальшому, в оскаржуваних у цій справі вимогах №Ф-52479-56 від 26.11.2020, №Ф-52479-56 від 24.03.2021 та № Ф-52479-56 від 20.05.2021 контролюючий орган знову включив до складу недоїмки з єдиного внеску скасовану судовим рішенням суму недоїмки за вимогою №Ф-52479-56 від 20.11.2018, що суперечить висновкам суду у справі №280/3531/19 про протиправність такого нарахування.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність приведення облікових даних позивача у відповідність із дійсним станом розрахунків з бюджетом, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника шляхом виключення суми недоїмки в розмірі 27 673,25 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Водночас, суд вважає, що відсутні підстави для коригування даних інтегрованої картки позивача на суму 6 954,72 грн та закриття інтегрованої картки платника Єдиного внеску відносно позивача, оскільки така сума визначена на підставі рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 22.03.2021 №37742411, яке позивачем не оскаржувалось, отже за наявності боргу з єдиного внеску за вищезазначеним рішенням відсутні підстави для виключення позивача з податкового обліку, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що інші аргументи сторін, зокрема, щодо перебування позивача у трудових відносинах з 2019 року, не впливають на той факт, що за встановленими обставинами справи позивач не мав статусу фізичної особи-підприємця у період, за який нарахована недоїмка з єдиного внеску, та, відповідно, не мав обов`язку сплачувати єдиний внесок на підставі пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, суд не надає оцінку таким аргументам та наданим на їх підтвердження письмовим доказам.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження поданими до матеріалів справи письмовими доказами, є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду поніс судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду в сумі 908,00 грн., крім того, сплачено судовий збір в розмірі 681,00 грн за подання заяви про забезпечення позову, яка судом задоволена. Інших судових витрат не заявлено.

Отже, понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1589,00 грн підлягаю стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 1 271,20 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 26 листопада 2020 року та №Ф-52479-56У від 26 листопада 2020 року, складені Головним управлінням ДПС у Запорізькій області.

Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 24 березня 2021 року та №Ф-52479-56У від 24 березня 2021 року, складені Головним управлінням ДПС у Запорізькій області.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52479-56 від 20 травня 2021 року, складену Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 27 673,25 грн (двадцять сім тисяч шістсот сімдесят три гривні 25 коп.).

Зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 шляхом виключення нарахованих сум недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що сплачується фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами які провадять незалежну професійну діяльність, в розмірі 27 673,25 грн (двадцять сім тисяч шістсот сімдесят три гривні 25 коп.).

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору сумі 1 271,20 грн. (одна тисяча двісті сімдесят одна гривня 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Головне управління ДПС у Запорізькій області, місцезнаходження: 69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 166; код ЄДРПОУ ВП: 44118663.

Повне судове рішення складено 08.05.2023

Суддя М.О. Семененко