Справа № 420/3134/23
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2023-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3134/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хом`якової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни,

Державного бюро розслідувань

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 16 лютого 2023 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни (перший відповдіач), Державного бюро розслідувань (другий відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправними дії начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни по неправомірній відмові у наданні інформації згідно запиту ОСОБА_1 від 27.01.2023 року;

зобов`язати Державне бюро розслідувань надати копії розпорядчих актів про нагородження, в частині центрального апарату та ТУ ДБР у м. Миколаєві, з нагоди сьомої річниці ухвалення Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 сiчня 2023 року звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, у якому повідомляв задля чіткого розуміння розпорядником інформації суті запиту про те, що з нагоди сьомої річниці ухвалення Закону України «Про Державне бюро розслідувань» у Центральному апараті та Територіальних управліннях ДБР відбулися урочисті заходи. З нагоди річниці ухвалення Закону понад 160 працівників ДБР були нагороджені державними та відомчими нагородами. Просив надати на електронну пошту копії розпорядчих актів про нагородження в частині центрального апарату та ТУ ДБР у м. Миколаєві. Листом № 28ПІ/10-13-06-33/23 від 02.02.2023, підписаного начальником відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Оксаною Згiбловою, у задоволенні запиту було відмовлено. Позивач вважає такі дії неправомірними, посилаючись на ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VІ, де зазначено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Ухвалою судді від 22.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України. Суд запропонував позивачу замінити першого відповідача на Державне бюро розслідування в порядку ч. 3 ст. 48 КАС України, оскілльки посадова особа начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблова О.О., підписуючи лист від 02.02.2023 діяла не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені ДБР, тому виступати як самостійний відповідач у даній справі не може, оскільки належним відповідачем є саме відповідний суб`єкт владних повноважень, на якого діючим законодавством покладені відповідні обов`язки по наданню відповідей на запити про інформацію та від імені діяла перший відповідач. У справі є вже належний відповідач - Державне бюро розслідування.

Позивач надав заперечення проти заміни першого відповідача, зауважує, що начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення ДБР ОСОБА_2 є суб`єктом владних повноважень в розумінні п.7 ч. 1 ст. 4 КАС України, безпосередньо вчинила протиправні дії по відмові у наданні інформації позивачу.

01.03.2023 від Державного бюро розслідувань (другий відповідач) до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає у повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити, зазначивши, що за розглядом запиту на інформацію ОСОБА_1 від 27.01.2023, листом № 28ПІ/10-13-06-33/23 від 02.02.2023 начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення ДБР ОСОБА_2 надала позивачу копію Указу Президента України від 01.08.2022 № 548/2022 з відомостями про нагородження працівників ДБР державними нагородами. Поряд з цим, позивача поінформовано про неможливість надання інформації стосовно нагородження працівників ДБР відомчими нагородами, у зв`язку із віднесенням таких відомостей до інформації з обмеженим доступом. Зокрема, у відповіді на інформаційний запит позивача проінформовано, що відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 № 373 (зі змінами) (далі Перелік № 373), відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу центрального апарату та територіальних управлінь ДБР (призначення, переведення, звільнення тощо) віднесено до відомостей, що становлять службову інформацію. Водночас, ДБР при розгляді запиту ОСОБА_1 від 27.01.2023 за результатами застосованого трискладового тесту прийнято рішення про необхідність обмеження ОСОБА_1 у доступі до цієї інформації, беручи до уваги: 1) статус ДБР, як правоохоронного органу, специфіку завдань, які виконує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до запитуваних відомостей відповідає правомірному інтересу держави Україна щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для захисту репутації та прав інших людей; 2) можливість того, що надання запитуваної інформації щодо працівників ДБР може становити пряму загрозу їхньому життю та здоров`ю у зв`язку з високою ймовірністю вчинення стосовно них кримінальних правопорушень у випадку загрози тимчасової окупації. Про високий рівень існування такої загрози свідчить велика кількість кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями рф, зафіксованих уповноваженими органами за період дії воєнного стану. Також ймовірність завдання істотної шкоди захищеним інтересам полягає у можливості маніпулювання відповідними відомостями з боку третіх недоброчесних осіб з метою опосередкованого та/або безпосереднього впливу на працівників ДБР для схилення їх до прийняття тих чи інших рішень. Зважаючи на специфіку завдань, які вирішує ДБР вказана шкода є істотною, а ймовірність її настання внаслідок надання доступу до запитуваних відомостей достатньо високою; 3) вищенаведена потенційно-конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні, особливо зважаючи на те, що у запиті на інформацію ОСОБА_1 в принципі не обґрунтовано наявність будь-якого суспільного інтересу в отриманні такої інформації. Також відсутнє обґрунтування з яким наміром позивач бажає отримати таку інформацію та яким чином буде її використовувати. Таким чином, ДБР обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у наданні інформації з обмеженим доступом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, зокрема статей 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63. З аналізу наведеного можна дійти висновку про те, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України. Таким чином, право на доступ до інформації, встановлене статтею 34 Конституції України, може бути обмежене у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Зазначає про те, що начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення ДБР ОСОБА_2 є неналежним відповідачем. А також просить розглянути справу у відкритому судовому засіданні за участю позивача. Вважає поданий ОСОБА_1 позов зловживанням процесуальними правами, оскільки позивачем подано більше 50 аналогічних за змістом позовів до органів та/або посадових осіб ДБР.

12.04.2023 до суду надійшли додаткові пояснення від представника Державного бюро розслідувань, в яких зазначено, що ОСОБА_1 регулярно направляє до суду позовнi заяви із вимогами до ДБР та ТУ ДБР у м. Миколаєві (відповідно до ч. ч. 3. 5 ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» являються окремими юридичними особами публічного права), незалежно від того, порушене його право чи ні. Зокрема, з липня 2021 року по березень 2023 року ОСОБА_1 до ДБР пред`явлено 58 позовних заяв. При цьому, до 04.10.2022 у всіх без виключнення справах інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Єрмолатiн В.I. ВКДКА ухвалено рішення № II 004/2023 вiд 23.02.2023, яким до ОСОБА_3 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням його з Єдиного реєстру адвокатів України. Більше того, навіть після 04.10.2022 (дата зупинення права на заняття адвокатською дiяльнiстю адвоката Єрмолатіна В.І.) до Одеського окружного адміністративного суду надійшло 13 позовних заяв із вимогами до ДБР уже за підписом ОСОБА_4 . Проте, спосіб захисту, тактика, а також стилістика написання процесуальних документів залишились абсолютно незмiнними, фактично, ОСОБА_1 продовжує вчиняти дiї визнанi ВКДКА сутяжництвом, у результаті яких його адвоката позбавлено права на заняття адвокатською діяльністю. Відповідач вважає, що багаторазове звернення (58 позовів) упродовж 2 років до суду однією особою у різних справах до одного і того ж вiдповiдача - ДБР, iз подачею тотожних та аналогічних позовів може свідчити про наявність порушень вимог п. 9 ч. 3 ст. 2, ч. 1, п. 3 ч. 2 КАС України, згідно з якими зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що позивач не навiв жодного нормативного та документально підтвердженого факту, що ДБР діяло не у межах передбачених законом України «Про доступ до публічної інформації повноважень та без дотриманням закріплених у частині другій статті 2 КАС України вимог: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Клопотання відповідача-2 про розгляд справи у відкритому судовому засіданні суд вважає таким, що не підлягає задоволенню, оскільки дана справа відноситься до справ незначної складності, які розглядаються без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) ( п.1 ч. 1 ст. 263 КАС України) та враховуючи відсутність великої кількості обставин та фактів, які підлягають встановленню. Крім того, відповідач не обгрунтував доцільність призначення розгляду справи у відкритому судовому засіданні, а обставини справи не є складними та не потребують усних пояснень учасників справи.

Дослідивши матеріали справи в письмовому провадженні, суд встановив, що 27.01.2023 ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань із запитом на інформацію, в якому просив надати на електронну пошту копії розпорядчих актів про нагородження в частині центрального апарату та ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Листом № 28ПІ/10-13-06-33/23 від 02.02.2023 начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Оксаною Згiбловою, надано позивачу копію Указу Президента України від 01.08.2022 № 548/2022 з відомостями про нагородження працівників ДБР державними нагородами. Поряд з цим, позивача поінформовано про неможливість надання інформації стосовно нагородження працівників ДБР відомчими нагородами, у зв`язку із віднесенням таких відомостей до інформації з обмеженим доступом.

В листі № 28ПІ/10-13-06-33/23 від 02.02.2023 вказано, що запитувана інформація є внутрішньою інформацією організації роботи Державного бюро розслідувань, у запиті на інформацію не вказано аргументів, що запитувана позивачем інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес, не зазначено з яким наміром позивач бажає отримати інформацію та яким чином позивач буде її використовувати. Отже, шкода від оприлюднення такої інформації значною мірою переважає суспільний інтерес в її отриманні. Зважаючи на зазначене, підстав для задоволення запиту на інформацію в порядку Закону № 2939-VI немає.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся за судовим захистом із даним позовом, посилаючись на те, що відповідь по суті на його запит не надана.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно з ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 року №2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом (стаття 1 Закону № 2939-VI).

Метою Закону № 2939-VI є надання запитувачам доступ до відкритої, конкретної інформації, інтерес до якої з боку запитувача є легітимним, зважаючи на мету запитувача, природу запитуваної інформації, роль запитувача та перевагу його інтересу в отриманні цієї інформації над інтересом в обмеженні доступу до неї. Така інформація може стосуватись особистих прав / обов`язків запитувача, а також інших осіб / подій, якщо інтерес до такої інформації пов`язаний з професійною, журналістською, громадською діяльністю запитувача тощо.

Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати й оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI).

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI).

Згідно з ч.1, ч.2 ст.6 Закону №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI).

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI).

Стаття 9 зазначеного Закону до службової відносить інформацію: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці (частини перша цієї статті). Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф для службового користування. Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону (частина друга статті 9 Закону). Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі (частина третя статті 9).

Отже, норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачають обмеження доступу до конкретної інформації у разі, якщо розпорядником віднесено її до службової та надання останньої може завдати шкоди правам та інтересам інших осіб.

За приписами статті 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами спеціальним статусом Державного бюро розслідувань, особливим порядком, фінансування та організаційного забезпечення діяльності. За змістом статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру. Слід зазначити, що відповідно до пункту першого статті 18 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» працівники Державного бюро розслідувань під час виконання покладених на них обов`язків є представниками влади, діють від імені держави і перебувають під її захистом. Ніхто, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених законами випадках, не має права втручатися в їхню законну діяльність.

Нормами статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено коло інформації, яка відносить до службової, та сукупність ознак, які дозволяють кваліфікувати таку інформацію як службову.

З метою встановлення єдиних вимог до ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію в Державному бюро розслідувань наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 № 435 затверджено Інструкцію про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (далі - Інструкція № 435).

Відповідно до пункту 2 Інструкції №435 в органі ДБР утворюються та постійно діють комісії з питань роботи із службовою інформацією. Положення про комісії та їх склад затверджуються відповідними наказами органу ДБР. На виконання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» наказом ДБР від 29.06.2021 року № 373 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (далі - Перелік №373.) Перелік відомостей, що становить службову інформацію у Державному бюро розслідувань, складається у порядку, визначеному пунктом четвертим Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. №736 (далі - Інструкція №736), затверджується наказом Державного бюро розслідувань та оприлюднюється на офіційному вебсайті ДБР.

Відповідно, до пункту 1.12. Переліку №373 до складу таких відомостей віднесено, зокрема, відомості про режимно - секретні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю, підрозділи, які здійснюють оперативно - розшукову діяльність та досудове розслідування, що міститься в положеннях про зазначені підрозділи та посадових інструкціях/службових обов`язках працівників цих підрозділів.

Обмеження доступу до запитуваних відомостей, які є службовою інформацією, відповідає захищеним Законом України «Про доступ до публічної інформації» гарантіям незалежності ДБР в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності та громадського порядку.

З урахуванням статусу ДБР, як правоохоронного органу, специфіки завдань, які вирішує ДБР та його працівники, заборону незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР - обмеження доступу до посадових інструкцій слідчих ДБР (зокрема начальника другого слідчого відділу), які поряд із законодавством визначають порядок здійснення повноважень ДБР та його працівниками, здійснюється з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно.

За статтею 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду (частина перша статті 23 Закону № 2939-VI). Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача (частина друга статті 23 Закону № 2939-VI).

З огляду на матеріали справи, оскаржувана відповідь № 28ПІ/10-13-06-33/23 від 02.02.2023 заснована на тому, що запитувана інформація є внутрішньою інформацією організації роботи Державного бюро розслідувань. У запиті на інформацію не вказано аргументів, що запитувана позивачем інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес. Також не зазначено з яким наміром позивач бажає отримати інформацію та яким чином позивач буде її використовувати. Отже, шкода від оприлюднення такої інформації значною мірою переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (стаття 1 Закону № 2939-VІ).

Аналіз визначення поняття «публічна інформація» свідчить, що така інформація має наступні ознаки: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Аналізуючи наведені положення Закону № 2939-VI у контексті цього спору, слід зауважити, що розпорядник публічної інформації має своїм обов`язком надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

Тобто, розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Ужиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

В свою чергу, позивач у своєму запиті від 27.01.2023 просив надати на електронну пошту копії розпорядчих актів про нагородження в частині центрального апарату та ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Суд звертає увагу на той факт, що запитувачем у відповідному запиті не конкретизовано документ, який саме він бажає отримати.

В свою чергу, «копії розпорядчих актів про нагородження в частині центрального апарату та ТУ ДБР у м. Миколаєві» самі по собі документами не являються (не є матеріальними носіями, що містять інформацію, основними функціями яких є її збереження та передавання у часі та просторі). Тобто вирішення питання щодо достатності та повноти запитуваної публічної інформації позивачем покладено на розпорядника інформації, до якого він звернувся. Вибір документів, їх кількість, обсяг тощо задля належного опрацювання запиту позивача останнім фактично покладено на розпорядника інформації, причому із оціночною умовою, що такі характеристики повинні відповідати певній меті позивача.

З огляду на наведені вище норми, а також з аналізу змісту поданого позивачем звернення, суд робить висновок, що звернення позивача не є запитом на інформацію у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки за своїм змістом спрямоване на отримання від відповідача невідображеної та незадокументованої будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформації, що була отримана або створена в процесі виконання ДБР своїх обов`язків.

У свою чергу, метою Закону № 2939-VI є надання запитувачам доступ до відкритої, конкретної інформації, інтерес до якої з боку запитувача є легітимним, зважаючи на мету запитувача, природу запитуваної інформації, роль запитувача та перевагу його інтересу в отриманні цієї інформації над інтересом в обмеженні доступу до неї. Така інформація може стосуватись особистих прав / обов`язків запитувача, а також інших осіб / подій, якщо інтерес до такої інформації пов`язаний з професійною, журналістською, громадською діяльністю запитувача тощо.

Суспільний інтерес виникає щодо питань, які впливають на громадськість настільки, що вона може на законних підставах цікавитися ними, які привертають її увагу або які значно стосуються її, особливо якщо такі питання впливають на добробут громадян чи життя громади. Це також стосується питань, здатних призвести до значних суперечок щодо важливих соціальних викликів або проблем, про які громадськість бажатиме отримати інформацію.

Для того, щоби з`ясувати, чи має документ важливе загальне значення, необхідно оцінити його в цілому з урахуванням контексту, в якому він з`являється (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 85)).

Не зважаючи на посилання позивача у своєму запиті на Закон України «Про доступ до публічної інформації», суд вважає його звернення від 27.01.2023 таким, що не відповідає ознакам запиту на інформацію у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд погоджується з доводами відповідача, що шкода від оприлюднення запитуваної інформації є істотною та зачіпає державні інтереси, що полягають у незалежності Державного бюро розслідувань як правоохоронного органу.

Зважаючи на те, що запитувані позивачем відомості, з урахуванням положень статей 32, 34 Конституції України, частини 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» не є інформацією, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; не свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо, зазначена вище потенційно- конкретна істотна шкода від надання запитуваних позивачем відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні.

Згідно приписів Інструкції №736 саме рішенням Комісії з питань роботи із службовою інформацією Державного бюро розслідувань формується та передається на затвердження Директору ДБР Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.

Відповідно до Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місії Миколаєві, затвердженого наказом ДБР від 29.12.2020 №876, ТУ ДБР у м. Миколаєві у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, наказами, розпорядженнями ДБР, дорученнями Директора ДБР та цим Положенням.

Таким чином, наказ ДБР від 29.06.2021 року №373 «Про затвердження Переліку відомостей, що становить службову інформацію у Державному бюро розслідувань та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань», є обов`язковим до виконання Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві, підстав для не застосування його положень під час розгляду запиту на публічну інформацію не вбачалось. Крім того, наказ ДБР від 29.06.2021 року №373 є чинним, а відтак, підстави для не врахування його у спірних правовідносинах - відсутні.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати по справі відсутні.

Справа розглянута з урахуванням перебування судді Хом`якової В. В. у відпустці з 27.03.2023 21.04.2023 року.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.В. Хом`якова

.