Справа № 200/937/23
Суддя: Буряк І.В.
Дата ухвалення: 2023-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2023 року Справа№200/937/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Буряк І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) про:

визнання протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 по 20.02.2023;

зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку за період з 08.12.2020 по 20.02.2023 включно, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.

Також позивач просив розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позов мотивовано таким.

У період з 19.02.2020 по 07.12.2020 ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.11.2021 у справі № 200/11879/21 відповідачем 21.02.2023 виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за 6 повних календарних років служби у загальному розмірі 37 595,05 грн. Строк затримки повного розрахунку при звільненні складає за підрахунком позивача 805 днів.

Отже, оскільки відповідачем не проведено повний розрахунок при звільненні, то підлягають застосуванню положення ст. ст. 116, 117 Кодексу Законів про Працю України.

Ухвалою суду від 21.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, за змістом якого висловлено прохання у позові відмовити, з огляду на таке.

Позивач помилково посилається на норми ст. 117 КЗпП України, оскільки законодавство про оплату праці не поширюється на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, яке регулюється спеціальним законодавством. Водночас з моменту прийняття судових рішень щодо стягнення сум заробітної плати (компенсацій) норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання щодо виплати заборгованості із заробітної плати (компенсації) змінюються на зобов`язання виконати судові рішення, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Відповідне розуміння норм права, зокрема, відображено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».

Крім того, якщо позивач посилається на норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України, то відповідно мають бути застосовані норми ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду.

Також відповідач звертає увагу на необхідність дотримання принципу пропорційності та співмірності між невиплаченою сумою грошового забезпечення та сумою середнього заробітку, який заявлений до стягнення. Звертає увагу суду на внесення змін до КЗпП України, де встановлено, що період за який має бути стягнуто середній заробіток немає перевищувати 6 місяців.

Більше того, відповідач наголошує на необхідності урахування обставин збройної агресії російської федерації проти України та спрямування усіх фінансових ресурсів на забезпечення належного грошового забезпечення військовослужбовців, які захищають суверенітет та незалежність нашої Батьківщини.

Судом встановлено такі фактичні обставини у справі.

ОСОБА_1 є громадянином України паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2020 № 55 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 вважати таким, що з 20.02.2020 справу та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.12.2020 № 346 (по стройовій частині) з 07.12.2020 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22.11.2021 у справі № 200/11879/21, яке набрало законної сили 05.07.2022 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за 6 (шість) повних календарних років служби, згідно частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно наявного у матеріалах справи електронного повідомлення від 21.02.2023 ВЧ НОМЕР_1 перерахувала ОСОБА_1 грошове забезпечення за рішенням суду у розмірі 37 595,05 грн.

Відповідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.02.2020 по 07.12.2020 при звільненні (грудень 2020 року) позивачу нараховано 64 865,30 грн.

Відповідачем надано довідку від 27.04.2023 № 616 про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.10.2020 по 30.11.2020 відповідно до якої грошове забезпечення за жовтень 2020 року склало 12 339,96 грн., за листопад 2020 року 12 339,96 грн., середньоденне грошове забезпечення за жовтень листопад 2020 року 404,59 грн.

Правова позиція суду обґрунтована таким.

Щодо правових підстав нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні та строків звернення до суду.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008),

Пункт 242 Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини … .

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Кодекс Законів про Працю України.

Стаття 116. (у редакції, чинній на момент звільнення позивача)

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні (у редакції, чинній на момент звільнення позивача)

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Стаття 116. (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022)

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022)

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Висновки суду у цій частині.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Водночас аналіз чинної практики Верховного Суду, дає достатні правові підстави суду виснувати, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, але з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, доцільно застосовувати норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався у як у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 справа № 580/278/19, від 24.06.2021 у справі № 160/12817/19, від 16.02.2023 справа № 420/20192/21.

Отже у питанні відшкодування позивачу середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, суд застосовує норми загального законодавства, а саме ст. 116, 117 КЗпП України.

Щодо встановлення обмежувального 6 місячного періоду стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні та періоду відповідальності роботодавця у разі винесення судом рішення про стягнення грошового забезпечення, суд виходить із таких міркувань.

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 справа № 810/451/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України (тут і далі у редакції, чинній на момент звільнення позивача) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що складає період з 08.12.2020 (07.12.2020 позивача виключено зі списків особового складу) по 20.02.2023 (21.02.2023 проведено розрахунок).

При цьому у суду немає правових підстав застосовувати до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022, оскільки спірні правовідносини виникли до внесення цим законом відповідних змін до КЗпП України.

Так у мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 рішення № 1-рп/99 справа № 1-7/99 вказано, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Щодо застосування строків звернення до суду у правовідносинах щодо стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20 та у постанові Верховного Суду від 09.03.2023 справа № 380/493/21.

Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 21.02.2023, до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся 06.03.2023, отже підстави констатувати, що має місце порушення строків звернення до суду відсутні.

Щодо визначення розміру середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні та застосування принципу співмірності, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно пп. з) п. 1 розділу I цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Розділу І Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. (п. 5 розділ IV Порядку № 100).

Розрахунок середньоденної заробітної плати для проведення виплат здійснюється відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Висновки суду.

Судом установлено, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 21.02.2023, а звільнено 07.12.2020

Строк затримки розрахунку при звільненні з 08.12.2020 по 20.02.2023, що складає 805 днів (обрахунок проведено у календарних днях).

Згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 від 27.04.2023 № 616 за період з 01.10.2020 по 30.11.2020 грошове забезпечення за жовтень 2020 року склало 12 339,96 грн., за листопад 2020 року 12 339,96 грн., середньоденне грошове забезпечення за жовтень листопад 2020 року 404,59 грн.

Відповідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.02.2020 по 17.12.2020 від 08.07.2021 № 612 при звільненні (за грудень 2020) позивачу сплачено 64 865,30 грн.

Водночас розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (вихідна допомога) 37 595,05 грн.

Застосовуючи метод обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 суд установив таке.

З урахуванням недоплаченої суми вихідної допомоги позивачу мало бути сплачено при звільненні 64 865,30 + 37 595,05 = 102 460,35 грн. У відсотковому відношенні сума недоплати складає 37 %.

37 % від середньоденного заробітку (404,59 грн.) складає 149,7 грн., множимо на кількість днів затримки (805) отримуємо суму середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні 120 508,5 грн.

Установивши такі вихідні дані, суд дійшов висновку, що застосування методу розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, з урахуванням особливостей даної справи не відповідає принципу співмірності. Суд вважає, що міра відповідальності роботодавця (середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні 120 508,5 грн.) не може перевищувати суму допущеного правопорушення (37 595,05 грн.). Тобто така відповідальність не є пропорційною до вчиненого відповідачем правопорушення.

Водночас у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 821/2093/16 вказано, що розрахунок запропонований у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 з-поміж іншого зазначено, що « при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості заробітної плати з урахуванням індексації - істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Тому, суд розрахунок належного позивачу до відшкодування середнього заробітку здійснив, виходячи з інфляційних втрат, які зазнав позивач у зв`язку із несвоєчасним розрахунком.

Так, згідно з відомостями Міністерства фінансів України https://index.minfin.com.ua/ua/economy/index/inflation/ та застосовуючи калькулятор інфляційних втрат за період з 08.12.2020 по 20.02.2023 розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

IIc (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) = 1.42652446

Інфляційне збільшення:

37 595,00 x 1.42652446 - 37 595,05 = 16 035,19 грн.

Крім того, щодо тривалості періоду несвоєчасного розрахунку, то тут у рівній мірі є відповідальними обидві сторони. Так позивач звернувся до суду із позовом про стягнення вихідної допомоги через 9 місяців після звільнення, тривалість судових проваджень склала 9 місяців, а остаточний розрахунок відповідач здійснив через майже через 8 місяців.

На цій підставі, ураховуючи критерії визначення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням того, що фінансування видатків відповідача здійснюється з Державного бюджету України, триваючу збройну агресію російської федерації проти України суд вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за обставин даної справи має складати 16 035,19 грн.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібного наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а).

На підставі викладеного, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково, шляхом стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 16 035,19 грн.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача у частині ненарахування та невиплати та зобов`язання такого нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то суд, керуючись п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 № 13 та постановою Верховного Суду від 16.02.2023 справа № 420/20192/21 вважає, що належним способом захисту є саме стягнення відповідної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на підставі ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 16 035,19 грн. (шістнадцять тисяч тридцять п`ять гривень дев`ятнадцять копійок) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 грудня 2020 по 20 лютого 2023 року без урахування обов`язкових платежів та податків.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн.88 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 05 травня 2023 року.

Суддя І.В. Буряк