Справа № 140/1143/23
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 року ЛуцькСправа № 140/1143/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (далі військова частина НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно з пунктом 2 статті 15 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей; зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні із військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно з пунктом 2 статті 15 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 26 серпня 2022 року №712-ос позивача звільнено з військової служби в запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військове службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу», а наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 26 серпня 2022 року №713-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Станом на день виключення зі списків військової частини вислуга років позивача становила 26 років 06 місяців 02 дні, а тому вона мала право на одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на підставі абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено їй грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення, передбачену абзацом 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджується відомостями з особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати позивача №10083 за січень-грудень 2022 року.

У відповідь на адвокатський запит щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», листом №11/16796-22-Вх-5604 від 30 грудня 2022 року відповідач повідомив, що на сьогодні розмір допомоги при звільненні з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» не визначено, тому підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні немає.

Позивач вважає, що не здійснення відповідачем нарахування та виплати їй одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби суперечить положенням чинного законодавства, а тому є протиправною.

З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі; розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву від 16 лютого 2023 року (а.с.21-27) представник відповідача позовних вимог не визнав посилаючись на те, що позивача було звільнено з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: через сімейні обставини або інші поважні причини.

Станом на день звільнення позивача з військової служби було продовжено воєнний стан, введений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення военного стану в Україні».

Законом України від 01 квітня 2022 року №2169 IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» внесено зміни в тому числі і до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо розширення підстав звільнення з військової служби. А тому позивача було звільнено з військової служби саме на підставі абзацу 10 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону 2232-ХІІ , згідно з яким контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і маюіь дитину (дітей) віком до 18 років.

Вказав, що позивач посилається на абзац 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як на підставу виплати їй одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак, зазначена норма не застосовується до позивача, так як остання не звільнялася з військової служби з підстав за якими передбачена виплата одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення на підставі абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивач помилково вважає, що має право на одноразову грошову допомогу як така, що звільнилася з військової служби у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, оскільки, в наказі начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначено підставу звільнення позивача, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати службу): один з подружжя, обоє яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. Тобто, позивач звільнена з військової служби саме за сімейними обставинами.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожним повний календарний рік служби. Однак, у переліку сімейних обставин, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» відсутня така обставина, яка вказана у наказі про звільнення позивача, а отже і підстави для виплати одноразової грошової допомоги відсутні.

Таким чином, оскільки, на час звільнення позивача з військової служби діяв воєнний стан, підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у відповідача були відсутні.

З наведених підстав просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У поданій до суду 24 лютого 2023 року відповіді на відзив позивач підтримала вимоги викладені у позовній заяві та просила позов задовольнити.

У поданих до суду 28 лютого 2023 року запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача підтримав доводи викладені у відзиві на позов, просив в задоволенні позову відмовити повністю (а.с.41-42).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних силах, в тому числі у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 загін Державної прикордонної служби України).

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону «Про особовий склад» від 26 серпня 2022 року №712-ос майора ОСОБА_1 , начальника відділення контролю та документального забезпечення штабу, звільнено з військової служби в запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військове службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 26 серпня 2022 року №713-ос майора ОСОБА_1 , начальника відділення контролю та документального забезпечення штабу, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.4).

Станом на 26 серпня 2022 року вислуга років позивача становила: календарна військова - 25 років 00 місяців 04 дні; пільгова - 01 рік 05 місяців 28 днів; всього - 26 років 06 місяців 02 дні.

Під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідачем не було нараховано та виплачено їй грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення, передбачену абзацом 1 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджується відомостями з особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати №10083 за січень-грудень 2022 року та наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 26 серпня 2022 року №713-ос (а.с.4-5).

У відповідь на адвокатський запит щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, яка передбачена ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», листом від 30 грудня 2022 року №11/16796-22-Вх-5604 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України повідомив, що на сьогодні розмір допомоги при звільненні з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» не визначено, тому підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні немає (а.с.6-7).

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача що не здійснення нарахування та виплати їй одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби протиправною, звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з такого.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону№ 2011-ХІІ військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічна правова норма міститься в абзаці 4 пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393).

Відповідно до абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII та абзацу третього пункту 10 Порядку №393 законодавець розмежовує визначення самого права військовослужбовця, крім військовослужбовців строкової військової служби, на таку одноразову грошову допомогу при звільненні та визначення розміру такої допомоги.

Суд зазначає, що у випадку звільнення військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, такі військовослужбовці мають права на спірну одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах). При цьому, розмір такої одноразової грошової допомоги для такої категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби.

Законом України №2169-IX від 01 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» доповнено підпунктом "г".

Згідно з підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач звільнена з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), а вислуга років станом на день звільнення (26 серпня 2022 року) становила 26 років 06 місяців 02 дні.

Отже враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивач, як військовослужбовець, що звільнена з військової служби (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) через сімейні обставини або інші поважні причини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) за наявності вислуги років - 26 років 06 місяців 02 дні (тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана), має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Разом з тим, відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби 26 серпня 2022 року та при проведенні з нею повного розрахунку грошового забезпечення, останній не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену абзацом 2 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Підставою для невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідач зазначає ту обставину, що у переліку сімейних обставин, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» немає такої фактичної підстави, яка передбачена у наказі про звільнення ОСОБА_1 (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).

Разом з тим, таке твердження відповідача суд вважає безпідставним та необгрунтованим, оскільки, як зазначалось вище, пункт 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» доповнено підпунктом "г" згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» №2169-IX від 01.04.2022, яким таку сімейну обставину передбачено (абзац 10 підпункту «г» частини 5 ст. 26 вказаного Закону). При цьому Закон України має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України.

При цьому, суд вважає необґрунтованим та помилковим твердження позивача, що вона набула право на одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на підставі абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з наступних підстав.

Як зазначалось вище, відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше виплачується, серед іншого у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років. Тобто ключовою умовою у даному випадку є саме настання особливого періоду, що передбачає звільнення за пунктом 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» - під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації):

Натомість, позивач звільнена з військової служби не під час особливого періоду (пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу») а саме за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації. Тобто ключовою умовою є введення воєнного стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан, який в подальшому продовжувався та діяв станом на день звільнення позивача з військової служби.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 при звільненні з військової служби не набула право на отримання передбаченої абзацом 1 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше. Натомість, позивач має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність бездіяльності щодо не виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.

За таких обставин, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд вважає, що інтереси позивача будуть захищеними, а права поновленими, шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У решті позовних вимог позов до задоволення не підлягає.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»», у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (43025, Волинська область, м. Луцьк, вул. Стрілецька, буд. 6, ).

Суддя Т.М. Димарчук

05 травня 2023 року