Справа № 320/15254/23
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2023-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

05 травня 2023 року м. Київ № 320/15254/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій, визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акта, встановлення відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Кабінет Міністрів України (далі - відповідач), в якому просить суд:

1. Визнати дії суб`єкта владних повноважень, яким позивача тимчасово обмежено у праві на виїзд з України, протиправними та зобов`язати відповідача утриматися від вчинення певних дій: приймати постанови та інші рішення щодо обмеження позивача та інших громадян України в перетинанні державного кордону України як громадянам України на підставі інших документів, ніж наявності дійсного паспорту громадянина України для виїзду за кордон, у тому числі про внесення змін у нормативно-правові акти щодо цього.

2. Визнати протиправними та нечинними окреме положення нормативно-правового акта Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.1995р., а саме абз. 4 пункту 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, який встановлює: «У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.», який був прийнятий ПКМУ №724 від 25.08.2010р.

3. Визнати протиправними та нечинними окремі положення нормативно-правового акта Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.1995р., а саме пункт 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, який встановлює: «У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.», який був прийнятий ПКМУ №383 від 29.03.2022р., із змінами, внесеними згідно з ПКМУ №399 від 01.04.2022р., №69 від 27.01.2023р.

4. Визнати протиправними та нечинними окремі положення нормативно-правового акта Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.1995р., а саме пункти 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, 2-16, 2-17 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які встановлюють додаткові обмеження конституційного права на виїзд громадян України за межі території України (право вільно залишати територію України), які були прийняті Постановами КМУ №1044 від 10.09.2022р., №264 від 12.03.2022р., №411 від 05.04.2022р., №615 від 20.05.2022р., №1285 від 15.11.2022р., №1082 від 27.09.2022р., №992 від 02.09.2022р., №1148 від 04.10.2022р., №119 від 10.02.2023р., №69 від 27.01.2023р., №661 від 10.06.2022р.

5. Визнати дії суб`єкта владних повноважень КМУ щодо внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України та інших дій, які встановлюють обмеження права на виїзд громадян України за межі території України (право вільно залишати територію України) протиправними та зобов`язати його утриматися від вчинення таких дій у майбутньому.

6. Встановити відсутність компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень КМУ щодо внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України та вчинення інших дій, які встановлюють додаткові обмеження права на виїзд громадян України за межі території України (право вільно залишати територію України).

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження в адміністративній справі за даним адміністративним позовом, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 5 статті 160 КАС України у позовній заяві, зокрема, зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Суд зауважує, що адміністративний позов завжди має індивідуальний характер і спрямований на захист конкретних прав, свобод чи інтересів особи в її особистих правовідносинах з певним суб`єктом владних повноважень.

Тому позовна заява має містити конкретизовані відомості про суб`єкта владних повноважень, який порушив права позивача, вказувати на суб`єктивне право, що підлягає захисту та яке порушив відповідач, обставини чи факти (події життя), з якими позивач пов`язує порушення свого суб`єктивного права та які утворюють привід для звернення до суду, а також містити конкретні вимоги до відповідача, які суд має застосувати з метою захисту порушеного права.

Згідно приписів ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково (ч. 1).

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 8-1) заборону політичної партії та передачу майна, коштів та інших активів політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу (ч. 2).

Проте, суд зауважує на тому, що позовні вимоги ОСОБА_1 не відповідають наведеним приписам, адже заявлені у хаотичному пордку, у зв`язку із чим підлягають конкретизації в уточненій позовній заяві.

Щодо сплати судового збору.

Згідно із ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 4 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон №3674-VI) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який поданий фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 відсотка розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" визначено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Положеннями ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 03.11.2022 2710-IX встановлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2684,00 грн.

Позов подано до суду 24.04.2023р.

Таким чином, при зверненні до суду з даним адміністративним позовом із шістьма вимогами немайнового характеру, зокрема: про визнання протиправними дій відповідача щодо тимчасового обмеження права позивача на виїзд з України, щодо внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України; про визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акта; про встановлення відсутності компетенції КМУ щодо внесення змін до вищенаведених Правил, позивачу слід було сплатити судовий збір у розмірі 6441,60 грн. (1073,60 за кожну з 6 немайнових вимог).

Втім, позивачем не додано до позовної заяви доказу на підтвердження сплати судового збору за звернення до суду із даним позовом у вказаному розмірі.

Натомість, представником позивача заявлено клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору за звернення до суду із даним позовом з посиланням на приписи пп. 18 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", якими передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви, апеляційної скарги у справах про тимчасове обмеження права громадян України на виїзд за межі території України.

Суд критично ставиться, тому не погоджується із наведеним доводом представника позивача з підстави його необґрунтованості, адже предметом оскарження у даній справі є окремі положення відповідного нормативно-правового акту КМУ та дії, пов`язані з внесенням змін до такого акту. Тобто дана справа не відноситься до справ, на які розповсюджується дія приписів пп. 18 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку із чим суд вважає посилання представника позивача недоречним.

Суд зауважує на тому, що до категорії справ, на яку посилається представник позивача, відноситься справа №380/18992/22, яка була розглянута за позовом останнього Львівським окружним адміністративним судом. За результатами відповідного розгляду судом винесено рішення від 23.03.2023р.

Отже, суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні клопотання представника позивача.

Водночас, суд вважає за необхідне зауважити на наступному.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 КАС України позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Так, згідно з ч. 1 ст. 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Адміністративна процесуальна правоздатність - абстрактна умова володіння всіма процесуальними правами і обов`язками, яка передбачає можливість конкретної особи стати суб`єктом конкретних процесуальних правовідносин, стати персоніфікованим носієм прав і обов`язків, передбачених законом для даного суб`єкта і даних правовідносин. Тому особою, що бере участь у справі, можуть бути лише особи, які володіють процесуальною правоздатністю.

Для особистої участі в адміністративній справі недостатньо володіти лише правоздатністю, необхідна ще й адміністративна процесуальна дієздатність, тобто здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Таким чином, змістом адміністративної процесуальної дієздатності є здатність особисто здійснювати процесуальні права та обов`язки, яка породжує відповідні юридичні наслідки. Вона визнається за фізичними особами, які досягли повноліття.

Положеннями статті 34 Цивільного кодексу України, серед іншого, передбачено, що особа вважається повнолітньою, якщо вона досягнула вісімнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 №5492-VІ (далі - Закон №5492) паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Враховуючи вищевикладене, у даному випадку належним доказом наявності у ОСОБА_1 адміністративної процесуальної правосуб`єктності є саме паспорт громадянина України, копію якого до позовної заяви не долучено.

Згідно з частиною 1 статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Згідно із статтею 3 цього ж Закону документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Суд зазначає, що згідно з абзацом 2 пункту 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України: у вигляді книжечки (зразка 1993 року) - шляхом проставлення в ньому штампа реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 1 або штампа зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 2; у формі картки (зразка 2015 року) - шляхом внесення інформації до безконтактного електронного носія, який імплантовано у такий паспорт, у разі наявності робочих станцій та підключення органу реєстрації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр). У разі непідключення органу реєстрації до Реєстру особі видається довідка про реєстрацію або зняття з реєстрації місця проживання, а внесення інформації до безконтактного електронного носія здійснюється територіальним підрозділом ДМС на підставі такої довідки.

Відповідно до пункту 6 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII відмітки про реєстрацію постійного місця проживання громадянина робляться на одинадцятій - шістнадцятій сторінках паспорта.

У позовній заяві позивач зазначив місцем реєстрації (проживання) є: АДРЕСА_1 . Однак, до позовної заяви позивач не надав доказів на підтвердження свого місця реєстрації (проживання).

Суд зазначає, що оскільки місцезнаходженням відповідача є м. Дніпро, надання позивачем копії усіх сторін паспорта громадянина України необхідно для підтвердження зареєстрованого місця проживання.

Суд констатує, що в силу вимог частини четвертої статті 161 Кодексу, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відтак, зазначені вище обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального законодавства.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Вказані недоліки повинні бути усунуті у десятиденний строк з дня отримання позивачем копії даної ухвали шляхом подання до суду заяви про усунення недоліків з посиланням на номер даної справи шляхом подання:

- уточненої позовної заяви із приведенням позовних вимог у відповідність до приписів КАС України;

- оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 6441,60 грн.;

- копій усіх сторінок паспорта громадянина України, виданого на ім`я позивача.

Керуючись ст. ст. 160, 169, 171 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій, визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акта, встановлення відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень, - залишити без руху.

2. Встановити позивачеві десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали.

3. Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

4. Копію ухвали надіслати позивачеві.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Марич Є.В.