Справа № 280/1441/23
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

08 травня 2023 року Справа № 280/1441/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2021 по 20.02.2023 включно;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2021 по 20.02.2023 включно, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що з 26.01.2019 позивача було звільнено з військової служби. Проте, відповідач в порушення вимог закону в день звільнення позивача не виплатив індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій. Зазначає, що вказана протиправна бездіяльність відповідача була оскаржена в суді. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі №200/9012/20-а відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2019 по 26.01.2019 у сумі 43484,16 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів. Також, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі №200/7824/20-а відповідачем 30.12.2022 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій сумі 10464,59 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів. Зазначає, що оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №280/1253/22 це 20.12.2021, а виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 26.01.2019 відповідачем здійснено 21.02.2023, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 21.12.2021 по 20.02.2023. Відтак, позивач вважає, що набув право на виплату йому відповідачем середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільнені відповідно до вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 13.04.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/1441/23 без виклику сторін.

Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві на позовну заяву та зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних на них осіб. Вказує, що військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність КЗпП України на них не поширюється, а відтак і положення ст.117 КЗпП України не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження служби. Зазначає, що спеціальними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку. Також зазначено, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміріу, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні. На підставі викладеного, вважає, що позовні вимоги в заявленій позивачем сумі не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали справи, суд установив наступне.

ОСОБА_1 з 08.04.2016 по 26.01.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (попередня назва НОМЕР_3 ) та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

У Витязі з Наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.01.2019 за №22 зазначено: «… 4.Молодшого сержанта ОСОБА_2 , водія 2 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_2 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25 січня 2019 року №12-РС за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 26 січня 2019 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 27 січня 2019 року. Вважати таким, що посаду і справи здав та вибув до Кам`янсько-Дніпровського районного військового комісаріату Запорізької області. Щорічна основна відпустка за 2019 рік не давалася. … Підстава: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25 січня 2019 року №12-РС. …».

Проте, при звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпеченнята грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.

Для вирішення спору позивач звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі №200/9012/20-а, яке набрало законної сили 01.04.2021, задоволено частково позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 08.04.2016 по 26.01.2019 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 08.04.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 26.01.2019 - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі №200/7824/20-а, яке набрало законної сили 12.01.2021, задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 . Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі №200/9012/20-а Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено 21.12.2021 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 08.04.2016 по 28.02.2018 із застосування базового місяця січень 2008 року у сумі 74857,38 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду суду від 09 червня 2022 року по справі №280/1253/22, яке набрало законної сили 12.07.2022, позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2019 по 20.12.2021 включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2019 по 20.12.2021 включно. Визначено спосіб виконання рішення: при нарахуванні ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2019 по 20.12.2021 включно Військовій частині НОМЕР_1 врахувати розмір середнього заробітку (грошового забезпечення) ОСОБА_1 , виплачену заборгованість у сумі 74857 грн. 38 коп. на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі №200/9012/20-а, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком (грошовим забезпеченням) ОСОБА_1 .

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі №200/7824/20-а Військовою частиною НОМЕР_1 30.12.2022 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 10464,59 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі №200/9012/20-а Військовою частиною НОМЕР_1 21.02.2023 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 26.01.2019 відповідно до абз.4 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 у сумі 43484,16 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Указані обставини справи не заперечуються сторонами.

З вимогою нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2021 (наступний день після періоду, охопленого судовим рішенням у справі №280/1253/22) по 20.02.2023, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1-1 даного Закону визначено, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно статті 1-2 Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У свою чергу, спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України затверджено постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Вказані нормативно-правові акти не визначають підстави та порядок відшкодування військовослужбовцям за затримку виплати належних сум грошового забезпечення, у зв`язку із чим в таких випадках мають застосовуватися норми трудового законодавства.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).

Верховний Суд у постановах від 21.07.2021 у справі № 340/1120/20 та від 18.11.2021 у справі № 600/1071/20-а при вирішенні аналогічних спорів, які виникли з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки виплати військовослужбовцю військовою частиною сум грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, зазначив про застосовність у таких правовідносинах норм трудового законодавства.

Зважаючи на викладене, суд зазначає про релевантність до спірних правовідносин приписів трудового законодавства з огляду на їх субсидіарний характер.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 18.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами ст.117 КЗпП України (в редакції, яка була чинною до 18.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За рішенням Запорізького окружного адміністративного суду суду від 09 червня 2022 року по справі №280/1253/22 вже зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2019 по 20.12.2021 включно. Визначено спосіб виконання рішення: при нарахуванні ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2019 по 20.12.2021 включно Військовій частині НОМЕР_1 врахувати розмір середнього заробітку (грошового забезпечення) ОСОБА_1 , виплачену заборгованість у сумі 74857 грн. 38 коп. на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі №200/9012/20-а, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком (грошовим забезпеченням) ОСОБА_1 .

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022 зазначені статті КЗпП України викладені у наступній редакції:

«Статті 116. Строки розрахунку при звільненні

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Тобто з 19.07.2022 законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Суд зазначає, що в даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем 21.02.2023 індексації грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 26.01.2019 відповідно до абз.4 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 у сумі 43484,16 грн на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі №200/9012/20-а.

Тобто такий розрахунок відбувся в період дії поточної редакції ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати поточну редакцію зазначених норм.

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду суду від 09 червня 2022 року по справі №280/1253/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2019 по 20.12.2021 включно, а поточною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка набула чинності до моменту виплати позивачу індексації грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 26.01.2019 відповідно до абз.4 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078, строк, за який може бути стягнений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, обмежений шістьма місяцями, суд висновує про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Решта доводів сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене вище, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова