Справа № 440/4976/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 р. Справа № 440/4976/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 22.08.22 по справі № 440/4976/22

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо нездійснення дій стосовно перерахунку, нарахування та виплати компенсацій як колишньому поліцейському за невикористані 50 календарні дні (доби) щорічних чергових оплачуваних відпусток (їх частин) за 2017 рік (із урахуванням дня донації, проведеного у 2016 році) та 2019-2020 роки, та 28 календарних днів невикористаних одноразових оплачуваних відпусток за 2017 рік і 2021 рік у зв`язку з народженням дітей; зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України здійснити перерахунок, нарахування та виплати на особистий банківський рахунок, відкритий в АТ КБ "ПриватБанк": НОМЕР_1 , компенсації за невикористані календарні дні (доби) зазначених відпусток, виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке було визначене згідно із законодавством у вказаний період (із умовою перерахунку 25 відсотків від загальної належної суми вищевказаних компенсацій на офіційний спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України за реквізитами: банк - Національний банк України, МФО 300001, рахунок № UA0992708, код ЄДРПОУ 0032106, отримувач: Національний банк України, призначення платежу: "Збір коштів на потреби армії України"); стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 грудня 2021 року по день ухвалення рішення по суті адміністративного позову та перерахувати його суму на особистий банківський рахунок, відкритий в АТ КБ "ПриватБанк": НОМЕР_1 , з відрахування установлених чинним законодавством податків та інших обов`язкових платежів (із умовою перерахунку 25 відсотків від загальної належної суми вищевказаних компенсацій на офіційний спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України за реквізитами: банк - Національний банк України, МФО 300001, рахунок № UA0992708, код ЄДРПОУ 0032106, отримувач: Національний банк України, призначення платежу: "Збір коштів на потреби армії України"); судові витрати стягнути із відповідача на користь позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що станом на дату звільнення позивача зі служби в поліції з ним не проведено повного розрахунку, зокрема: не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та щорічної додаткової оплачуваної відпустки, що є порушенням прав позивача.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 року адміністративний ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік. Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що на підставі частини 10 статті 93 Закону №580 та пункту 8 розділу III Порядку №260, виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Зазначає, що грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 07.08.2019 у справі №820/5122/17, від 06.02.2020 у справі №818/1276/17, від 31.03.2020 у справі №808/2122/18, від 02.07.2020 у справі №825/1038/16. Вказує, що враховуючи норми законодавства про належність до виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за 2017, 2019 та 2020 роки у наказі ДВБ НПУ від 13.12.2021 № 456 о/с не визначено. Разом з цим, визначено кількість днів невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік, яка становила 33 доби та компенсація за яку виплачена при звільненні. Стверджує, що наказ про звільнення від 13.12.2021 № 456 о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим відділом ДВБ НПУ проводиться виплата коштів, позивач не оскаржив, доказів протилежного до суду не надано. Зауважує, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 та пункту 10 розділу III Порядку № 1235.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції частково скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо нездійснення дій стосовно перерахунку, нарахування та виплати компенсацій як колишньому поліцейському за невикористані календарні дні (доби) щорічної чергової оплачуваної відпустки (їх частин) за 2017 рік (із урахуванням дня донації, проведеного у 2016 році) та про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 як колишньому поліцейському грошової компенсації за невикористані календарні дні одноразових оплачуваних відпусток за 2017 рік та 2021 рік у зв`язку з народженням дітей. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на помилковість застосування судом першої інстанції Положення №693, оскільки діти позивача народились 28.04.2017 року та 11.02.2021 року, тобто до винесення та набрання законної сили даної постанови. Зазначає, що при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягає ч.10 ст.93 Закону №580-VІІІ, а також вимоги ч.1 ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР. Вказує, що згідно з нормами зазначених статей, надання відпустки є обов`язком роботодавця.

Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення до справи, в яких повністю підтримав власну правову позицію, висловлену в суді першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копії апеляційних скарг, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційні скарги були розглянуті 08.05.2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у період з 29 березня 2010 року по 13 грудня 2021 року ОСОБА_1 проходив службу в органах МВС та Національної поліції.

13 грудня 2021 року наказом № 456 о/с Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України було звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу) майора поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого відділу оперативних розробок Полтавського управління з 13 грудня 2021 року, з виплатою компенсації за 33 доби невикористаної щорічної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році.

На рапорт Новосядлого А.В. від 12 грудня 2021 року Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції листом від 16 лютого 2022 року № Н-193/42-05ЦА/02-2022 повідомив про відсутність правових підстав для надання та компенсації відпустки у зв`язку з народженням 28.04.2017 дитини, оскільки позивач у період з 28 квітня 2017 року по 13 грудня 2021 року не надавав до Департаменту рапорт про надання такої відпустки.

На рапорт Новосядлого А.В. від 16 грудня 2021 року Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції листом від 16 лютого 2022 року № Н-194/42-05ЦА/02-2022 повідомив про відсутність правових підстав для надання та компенсації відпустки у зв`язку з народженням 11.02.2021 дитини, оскільки позивач у період з 11 лютого 2021 року по 13 грудня 2021 року не надавав до Департаменту рапорт про надання такої відпустки.

05 липня 2022 року Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України складено довідку №155 про те, що позивач не використав частину щорічної чергової оплачуваної відпустки у період з 01 січня 2019 по 31 грудня 2019 року у кількості 12 діб та у період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року у кількості 21 доби.

Не погоджуючись з правомірністю дій відповідача щодо виплати в повному обсязі належних при звільненні сум, позивач звернуся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно під час звільнення позивача не виплатив йому грошової компенсації за невикористану у 2019-2020 роки оплачувану відпустку у кількості 33 календарних днів. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі по тексту - Закон України №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР).

Крім того, аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною першою статті третьої Закону №580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою і третьою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Статтею 60 Закону №580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наказом МВС України від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі по тексту - Порядок №260).

Приписи Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З аналізу наведеного вище вбачається, що законодавством України не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З урахуванням відсутності правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, колегія суддів вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Аналіз приписів ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР і ч.1 ст. 83 КЗпП України дає підстави для висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19, а також у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 по справі №320/3843/20, від 26.05.2021 по справі №360/1362/20.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги відповідача про відсутність правових підстав для виплати спірної грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за попередній рік.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 не використав за 2019 рік щорічну основну відпустку тривалістю 12 діб, за 2020 рік - 21 добу, компенсацію за вказані невикористані дні відпусток при звільненні з поліції не отримав, що не заперечується відповідачем (а.с. 52, 70).

Таким чином, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним частини означених відпусток, проте, відповідач протиправно під час звільнення останнього її не виплатив.

Колегія суддів не приймає посилання відповідача в апеляційній скарзі на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.08.2019 у справі №820/5122/17, від 06.02.2020 у справі №818/1276/17, від 31.03.2020 у справі №808/2122/18, від 02.07.2020 у справі №825/1038/16, оскільки судова палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 відступила від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №808/2122/18, №818/1276/17, №820/5122/17, №825/1038/16 і вказала на правильність правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №826/8185/18, за яким у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що неоскарження позивачем наказу про звільнення є підставою для визнання позову передчасним, колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення, при цьому розрахунок кількості днів та сум компенсації за невикористані дні відпусток також належить до повноважень відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористану у 2019-2020 роки оплачувану відпустку у кількості 33 календарних днів.

Колегія суддів зазначає, що посилання апеляційної скарги відповідача в обґрунтування відмови у задоволенні вимог позову в наведеній вище частині, є необґрунтованими.

Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів враховує, що згідно витягу з наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 04.12.2017 року №300 о/с (по особовому складу), у відповідності до ст.92 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_1 надано щорічну чергову оплачувану відпустку за 2017 рік на 34 доби (з урахуванням 2 святкових днів) з 04.12.2017 року по 06.01.2018 року з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі посадового окладу. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 22.11.2017 року (а.с.15).

Також, згідно довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 05.07.2022 року №155, у період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року ОСОБА_1 використав у повному обсязі щорічну чергову оплачувану відпустку (а.с.70).

Таким чином, посилання апеляційної скарги позивача на наявність підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористані календарні дні (доби) щорічних чергових оплачуваних відпусток (їх частин) за 2017 рік, є безпідставними, оскільки щорічна чергова оплачувана відпустка за спірний період виплачена позивачу у повному обсязі. Протилежного позивачем не наведено та матеріали справи не містять.

Стосовно посилання позивача про наявність підстав для врахування до компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік дня донації, проведеного у 2016 році, то колегія суддів вказує на таке.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» від 23.06.1995 року №239/95-ВР (чинного на час здачі крові позивачем, у відповідній редакції) в день давання крові та (або) її компонентів, а також в день медичного обстеження працівник, який є або виявив бажання стати донором, звільняється від роботи на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності із збереженням за ним середнього заробітку. Після кожного дня давання крові та (або) її компонентів, в тому числі у разі давання їх у вихідні, святкові та неробочі дні, донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку. За бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня давання крові чи її компонентів.

За обставинами справи, 26.08.2021 року за вх. №6292 листом Полтавського управління від 19.08.2021 року №2138/42-16/01/2021 до Департаменту надійшов рапорт ОСОБА_1 від 12.08.2021 року про надання йому щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік з урахуванням довідки №3701 від 20.10.2016 року «щодо надання донорам пільг».

За результатами розгляду вказаного рапорту листом Департаменту від 28.08.2021 року №9439/42-02/04-21 ОСОБА_1 поінформовано про те, що оскільки за бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня давання крові чи її компонентів, проте позивачем донацію крові було здійснено у 2016 році, тому відсутні правові підстави для приєднання цього дня до щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік.

При цьому, матеріали справи не містять доказів звернення позивача з відповідним рапортом, де останній би виявив бажання приєднати день донації до щорічної відпустки у 2017 році.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для врахування до компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік дня донації, проведеного у 2016 році, є безпідставними.

Стосовно оскарження відповідачем відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні одноразових оплачуваних відпусток за 2017 рік та 2021 рік у зв`язку з народженням дітей, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19-1 Закону №504/96-ВР зазначено, що одноразова оплачувана відпустка при народженні дитини тривалістю до 14 календарних днів (без урахування святкових і неробочих днів) надається не пізніше трьох місяців з дня народження дитини таким працівникам: 1) чоловіку, дружина якого народила дитину; 2) батьку дитини, який не перебуває у зареєстрованому шлюбі з матір`ю дитини, за умови що вони спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки; 3) бабі або діду, або іншому повнолітньому родичу дитини, які фактично здійснюють догляд за дитиною, мати чи батько якої є одинокою матір`ю (одиноким батьком). Відпустка при народженні дитини надається лише одній з осіб, зазначених у частині першій цієї статті. Тривалість відпустки при народженні дитини визначається працівником у заяві про її надання з урахуванням вимог, встановлених абзацом першим частини першої цієї статті. Відпустка при народженні дитини надається власником або уповноваженим ним органом особам, зазначеним у пунктах 1-3 частини першої цієї статті, на підставі письмової заяви відповідної особи. Особа, яка отримала відпустку при народженні дитини, зобов`язана надати власнику або уповноваженому ним органу копії документа, необхідного для державної реєстрації народження дитини, або свідоцтва про народження дитини протягом 30 календарних днів з дня виходу в таку відпустку. Порядок надання відпустки при народженні дитини встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положення Порядку №693 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 року (далі по тексту - Порядок №693) визначає механізм та умови надання одноразової оплачуваної відпустки при народженні дитини.

Пунктом 4 Порядку № 693 зазначено, що відпустка надається одноразово тривалістю, що визначається працівником у письмовій заяві про її надання (але не більш як 14 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів), не пізніше ніж протягом трьох місяців з дня народження дитини. Ця відпустка повинна бути використана працівником не пізніше 104-го дня з дня народження дитини.

Відповідно до пункту 5 Порядку №693 відпустка не підлягає грошовій компенсації та поділу на частини.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача із заявами про надання відпусток у зв`язку з народженням дітей із зазначенням тривалості таких відпусток.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на безпідставність застосування судом першої інстанції Положення №693, враховуючи народження дітей 28.04.2017 року та 11.02.2021 року, тобто до винесення та набрання законної сили даної постанови, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі посилання ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що 15.04.2021 року прийнято Закон України №1401-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька на догляд за дитиною», яким статтю 77 КЗпП України доповнено статтею 77-3, а статтю 19 Закону України «Про відпустки» - статтею 19-1, та встановлено новий вид відпустки при народженні дитини. Порядок надання відпустки при народженні дитини ухвалено Урядом на виконання прийнятого Закону №1401-IX, що підлягає застосуванню в спірних правовідносинах.

Документи, про які позивач зазначає в додаткових поясненнях до справи (копії протоколу №4 від 11.02.2021 року та відомостей про його ознайомлення особовим складом Полтавського управління ДВБ НП України, письмових пояснень ОСОБА_2 , протоколу №35 та службової характеристики) не є належними доказами на підтвердження права позивача на отримання компенсації за невикористані календарні дні одноразових оплачуваних відпусток за 2017 рік та 2021 рік у зв`язку з народженням дітей.

Отже, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні одноразових оплачуваних відпусток за 2017 рік та 2021 рік у зв`язку з народженням дітей, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Доводів щодо незгоди з відмовою у задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України та стягнення такого середнього заробітку, а також про перерахунок 25 відсотків від загальної належної суми компенсацій на офіційний спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України, апеляційна скарга позивача не містить.

Отже, оскільки в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Розглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 по справі № 440/4976/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош