Справа № 120/2418/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 р. Справа № 120/2418/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

10.03.2023 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 1) про:

- визнання протиправною відмови відповідача 1 щодо незарахування до загального страхового стажу позивачки періоду навчання з 01.09.1981 по 24.02.1984 у Київському будівельному технікумі транспортного будівництва та періоду роботи з 01.09.1987 по 30.09.1989 в Республіканському навчально-виробничому комбінаті (Молдова);

- зобов`язання відповідача 1 зарахувати до загального страхового стажу позивачки періоду навчання з 01.09.1981 по 24.02.1984 у Київському будівельному технікумі транспортного будівництва та періоду роботи з 01.09.1987 по 30.09.1989 в Республіканському навчально-виробничому комбінаті (Молдова).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком. Листом від 23.01.2023 за № 0200-0211-8/6662 відповідач відмовив у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу 30 років. За доданими документами до страхового стажу позивачки не були зараховані:

- періоди трудової діяльності з 01.09.1987 по 30.09.1989 згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 26.09.1980, оскільки запис внесено з порушенням вимог п. 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме дата звільнення (30.03.1989) відрізняється від дати наказу на звільнення (03.10.1999), що потребує уточнення, та відсутня печатка на записі щодо звільнення;

- період навчання згідно з дипломом № 658827 від 01.03.1984, оскільки диплом оформлено на прізвище " ОСОБА_2 ", тоді як прізвище заявниці " ОСОБА_3 " (водночас свідоцтво про шлюб відсутнє).

Позивачка вважає відмову пенсійного органу у зарахуванні вищезазначених періодів до страхового стажу протиправною, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Ухвалою суду від 15.03.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Крім того, цією ж ухвалою вирішено витребувати у відповідача матеріали пенсійної справи позивача.

03.04.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач 1 зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років.

Відповідач 1 вказує на те, що ОСОБА_1 10.01.2023 звернулась до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058. За принципом екстериторіальності зазначена заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу.

За результатами розгляду наданих документів страховий стаж позивачки склав 22 роки 11 місяців 03 дні. До страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності з 01.09.1987 по 30.09.1989 згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 26.09.1980, оскільки запис внесено з порушенням вимог п. 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме дата звільнення (30.03.1989) відрізняється від дати наказу на звільнення (03.10.1999), що потребує уточнення, та відсутня печатка на записі щодо звільнення, а також період навчання згідно з дипломом № НОМЕР_2 від 01.03.1984, оскільки диплом оформлено на прізвище " ОСОБА_2 ", тоді як прізвище заявниці " ОСОБА_3 " (відсутнє свідоцтво про шлюб).

На виконання вимог суду відповідач надав матеріали електронної пенсійної справи позивачки.

Ухвалою суду від 04.04.2023 до участі в адміністративній справі № 120/2418/23 залучено другого співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі відповідач 2).

Вказаною ухвалою співвідповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Згідно із ч. 1 ст. 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.

Відповідно до ч. 7 ст. 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З матеріалів справи видно, що копію ухвали від 04.04.2023 доставлено відповідачу 2 до його електронного кабінету 05.04.2023 о 10:00 год, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, яка міститься в матеріалах справи.

Втім, як у встановлений судом строк, який завершився 21.04.2023, так і станом на дату ухвалення рішення відповідач 2 не скористався своїм правом на подання відзиву.

Враховуючи наведене та керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив, що 10.01.2023 позивачка ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

До заяви позивачка додала ряд необхідних документів, а саме: диплом (свідоцтво, атестат) про навчання № НОМЕР_2 , Б/Н, довідку про зміну назви організації № 548, довідку про прийняття на роботу (навчання) № 547 та № 1, свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_3 , свідоцтво про шлюб № НОМЕР_4 , трудову книжку або документ про стаж НОМЕР_5 .

За принципом екстериторіальності зазначена заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду у Рівненській області за № 46 від 17.01.2023 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки страховий стаж позивачки складає 22 роки 11 місяців 03 дні, при необхідному 30 років.

До страхового стажу позивачки відповідач не зарахував періоди трудової діяльності з 01.09.1987 по 30.09.1989 згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 26.09.1980, оскільки запис внесено з порушенням вимог п. 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме дата звільнення (30.03.1989) відрізняється з датою наказу на звільненні (03.10.1999), що потребує уточнення, та відсутня печатка на записі щодо звільнення, та період навчання згідно з дипломом № 658827 від 01.03.1984, оскільки диплом оформлено на прізвище " ОСОБА_2 ", тоді як прізвище заявниці " ОСОБА_3 " (відсутнє свідоцтво про шлюб).

Листом від 23.01.2023 за № 0200-0211-8/6662 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області "Про надання інформації" позивачку повідомлено про відмову у призначенні пенсії за віком з посиланням на відсутність необхідного страхового стажу роботи.

Позивач вважає зазначені дії пенсійного органу протиправною відмовою у призначенні пенсії за віком, а тому просить суд про за захист її порушених прав та інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в межах предмету позову та заявлених позовних вимог, суд керується такими мотивами.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), який, згідно з преамбулою, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, з 01.01.2004 Закон № 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1 (далі Порядок № 22-1).

Так, пунктом 1.1 Порядку № 22-1 встановлено, що заява про призначення пенсії працюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації (далі посадова особа) за місцезнаходженням такого підприємства, установи або організації. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.

За приписами пункту 2.1 Порядку № 22-1 документи, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637; для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Судом встановлено, що у зв`язку з досягненням 60-річного віку позивачка ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Серед іншого до своєї заяви позивачка додала трудову книжку НОМЕР_5 з метою підтвердження страхового стажу.

За результатами розгляду заяви відповідач 2 прийняв рішення про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком. Підставою для такого рішення став висновок про відсутність у позивачки достатнього страхового стажу, а саме 30 років.

Так, до страхового стажу позивачки не було зараховано періоди трудової діяльності з 01.09.1987 по 30.03.1989 згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 26.09.1980, оскільки запис внесено з порушенням вимог п. 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме дата звільнення (30.03.1989) відрізняється від дати наказу на звільненні (03.10.1999), що потребує уточнення. Крім того, відсутня печатка на звільнення.

Перевіряючи вказані доводи відповідача 2, суд враховує, що згідно із ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 цієї Інструкції також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Інструкції № 58 при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Суд звертає увагу на те, що порядок заповнення трудових книжок визначається розділом 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Так, пунктом 2.4 Інструкції передбачено, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.93". Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до записів № 14 та № 15 трудової книжки НОМЕР_5 позивачку 01.09.1987 прийнято на роботу перукаря широкого профілю на підставі наказу № 102 від 31.08.1987, а 30.09.1989 звільнено за власним бажанням на підставі наказу № 243 від 03.10.1999.

Однак відповідач 2 у своєму рішенні помилково вказує на те, що датою звільнення позивачки є 30.03.1989, а не 30.09.1989, як встановлено із запису трудової книжки.

Поряд з цим, суд погоджується з доводами відповідачів про те, що дата наказу на підставі якої позивачку звільнено з роботи відрізняється з датою звільнення. Однак, на думку суду, ці розбіжності необхідно розглядати як технічний (формальний) недолік, допущений особою, яка є відповідальною за внесення відповідних записів на підприємстві до трудової книжки працівника, який не може давати достатні підстави для незарахування такого періоду роботи позивачки до трудового стажу. Більше того, такі виправлення не спростовують того факту, що позивачка працювала на посаді перукаря, оскільки зауважень щодо запису № 14 про прийняття на роботу рішення відповідача не містить.

Окрім того, на думку суду, помилка в даті наказу про звільнення є очевидною, оскільки позивачка не могла бути звільнена з роботи 30.09.1989 наказом від 03.10.1999, тим паче, що після звільнення позивачка продовжила свою трудову діяльність в інших роботодавців.

Ймовірно, що датою наказу про звільнення є саме "03.10.1989", що узгоджується із датою звільнення "30.09.1989".

Суд наголошує на тому, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства. Цей висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Щодо посилань відповідача на відсутність печатки на записі про звільнення, то суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що наведена у постановах від 25.04.2019 у справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а, формальні неточності в документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.

Вищезазначене додатково підтверджується тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.93 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому й не може впливати на його особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Враховуючи наведене суд вважає, що записи у трудовій книжці позивачки містять достатні та необхідні відомості про її роботу в період з 01.09.1987 по 30.09.1989 та підлягають врахуванню для обчислення страхового стажу при призначенні пенсії за віком.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду з огляду на те, що диплом оформлений на прізвище " ОСОБА_2 ", а заявниця " ОСОБА_3 " (відсутнє свідоцтво про шлюб).

Як встановлено судом, звертаючись до пенсійного органу з заявою від 10.01.2023 про призначення пенсії за віком позивачка серед іншого надала свідоцтво про шлюб № НОМЕР_4 .

Крім того, як вбачається з титульної сторінки трудової книжки позивачки, прізвище " ОСОБА_2 " закреслено, виправлено на " ОСОБА_3 " та зроблено запис, зі змісту якого слідує, що прізвище " ОСОБА_3 " змінено на підставі свідоцтва про шлюб.

Також в матеріалах справи міститься рішення Козятинського районного суду Вінницької області від 06.05.1996 у справі № 2-388 про розірвання шлюбу, в якому суд вирішив розірвати шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований 31.12.1983 Рибницьким райвідділом ЗАГС Молдавської РСР, актовий запис № 511.

Отже, приналежність позивачці диплому про навчання повністю підтверджується сукупністю належних й допустими доказів.

Водночас дошлюбне прізвище позивачки не впливає на можливість зарахування до страхового стажу періодів її навчання та роботи на підставі трудової книжки.

Враховуючи наведене суд вважає, що період навчання згідно із дипломом № 658827 від 01.03.1984 підлягає зарахуванню до стахового стажу позивачки.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях ЄСПЛ дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини").

В пункті 145 рішення від 15.11.96 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

З матеріалів справи вбачається, що рішення від 17.01.2023 № 46 про відмову у призначенні пенсії за віком прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Втім, у прохальній частині позовної заяви позивачка просить визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області щодо не зарахування до загального страхового стажу періоду навчання з 01.09.1981 по 24.02.1984 у Київському будівельному технікумі транспортного будівництва та періоду роботи з 01.09.1987 по 30.09.1989 в Республіканському навчально-виробничому комбінаті (Молдова).

Враховуючи встановлені обставини справи суд доходить висновку, що позивачка ОСОБА_1 помилково вважає, що заяву про призначення їй пенсії за віком розглядав відповідач 1, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області листом від 23.01.2023 за № 0200-0211-8/6662 лише повідомило позивачку про прийняте рішення про відмову у призначені пенсії за віком.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач; повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З огляду на викладене суд вважає можливим вийти за межі пред`явлених позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивачки у спірних публічно-правових відносинах.

Відтак, перевіривши доводи сторін та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.01.2023 № 46 про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково, водночас обравши при цьому правильний і найбільш ефективний спосіб захисту прав позивачки, незалежно від того формулювання позовних вимог, що наведене у позовній заяві, а саме у спосіб визнання протиправним та скасування рішення відповідача 2 від 17.01.2023 № 46 про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком, зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивачки періоди роботи з 01.09.1987 по 30.09.1989 та період навчання з 01.09.1986 по 24.02.1987 та повторно вирішити питання про призначення позивачці пенсії за віком на підставі заяви від 10.01.2023. В решті позовних вимог належить відмовити.

Оскільки позивачку звільнено від сплати судового збору, а інших судових витрат не встановлено, питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 46 від 17 січня 2023 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1981 до 24.02.1984 у Київському будівельному технікумі транспортного будівництва та період роботи з 01.09.1987 по 30.09.1989 в Республіканському навчально-виробничому комбінаті (Молдова) та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.01.2023 про призначення пенсії за віком.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представниця позивачки: адвокат Кучер Ганна Миколаївна (свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 000419 від 28.02.2019, адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

4) відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (, місцезнаходження: вул. Короленка, буд. 7, м. Рівне, 33028).

Повне рішення суду складено 05.05.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович