Справа № 240/1125/23
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1125/23 Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач: Мацький Є.М.

08 травня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мацького Є.М.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного космічного агентства України в особі філії Національний центр управління та випробувань космічних засобів про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державного космічного агентства України в особі філії Національний центр управління та випробувань космічних засобів, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не видачі розпоряджень (наказу) про нарахування та виплату Позивачу у період, починаючи з 05.03.2022 року по 30.08.2022 року про додаткові винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168;

- визнати дії Відповідача протиправними щодо не нарахування та не виплати Позивачу додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць, починаючи з 05.03.2022 року по 30.08.2022 року;

- зобов`язати уповноважену особу Відповідача видати розпорядження (наказ) про нарахування та виплату Позивачу додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень, починаючи з 24.02.2022 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168;

- зобов`язати Відповідача на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію", пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" з врахуванням всіх належних складових грошового забезпечення, преміювання, інших заохочувальних виплат та відповідно до розпоряджень про нарахування та виплати Позивачу здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень щомісячно, починаючи з 05.03.2022 року по 30.08.2022 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року адміністративний позов повернуто позивачу.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами позивачем пропущено, при цьому будь-яких обґрунтувань обставин та належних доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, позивачем не наведено та не доведено. Окрім того, суд першої інстанції вказав, що незважаючи на вимоги попередньої ухвали від 03.02.23 позивачем фактично не було надано належним чином оформленої заяви про усунення недоліків позовної заяви із уточненням суб`єктного складу відповідачів та зазначенням змісту позовних вимог до кожного відповідача, що, відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України, є підставою для повернення позову.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з позовом, який визначений ч. 5 ст. 122 КАС України. За позицією позивача, заявлені ним позовні вимоги фактично стосуються виплати належного йому грошового забезпечення, у зв`язку з чим, у відповідності до приписів ч.2 ст.233 КЗпП, звернення із цими позовними вимогами до суду не обмежується будь-яким строком. Також, позивач зазначає про те, що вищевказана ухвала прийнята з надмірним формалізмом та без належного дослідження судом усіх обставин справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, з`ясовуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку строк звернення до суду з заявленими позовними вимогами визначається саме ч.5 ст.122 КАС України.

Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції позивач в апеляційній скарзі зазначає, що звернення із цими позовними вимогами до суду не обмежується будь-яким строком в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП.

З такою позицією позивача суд апеляційної інстанції погоджується з огляду на наступне.

За змістом частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Саме вказаний спеціальний місячний строк, що визначений частиною 5 статті 122 КАС України, і був застосований в спірному випадку судом першої інстанції.

Водночас, судом першої інстанції не було взято до уваги наступне.

Як свідчать матеріали справи підставою звернення позивача з цим позовом до суду стало не нарахування та невиплата відповідачем додаткової винагороди, виплата якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до положень статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац перший частини першої).

До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга).

Отже, додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168 на період дії воєнного стану, є одним із видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Таким чином, заявлений позов фактично стосується права позивача на виплату належного йому грошового забезпечення.

Разом з тим, у положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю. Тобто, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення, застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.

Частиною 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Таким чином, оскільки додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення, то вимоги про її нарахування та виплату не обмежуються будь-яким строком.

З огляду на викладене, враховуючи те, що у спірному випадку позивач звернувся до суду за захистом порушеного права на отримання належного йому грошового забезпечення, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами позивача, що звернення до суду з цим позовом не обмежується будь-яким строком.

Як вже вказувалося вище, серед недоліків, факт не усунення яких фактично став підставою для прийняття оскаржуваної ухвали, судом 1-ї інстанції було визначено невідповідність позовної заяви вимогам п.4 ч.5 ст.160 КАС України.

Як загально відомо, кожна особа має право в порядку, встановленому у КАС України, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією або ж бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, та просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.1 ст.5 цього Кодексу).

Положеннями ст.5 КАС України встановлені відповідні способи захисту порушених прав при зверненні до суду. Однак, даний перелік не є вичерпним, адже ч.2 ст.5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону та забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.3 ст.9 КАС України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (ч.4 ст.9 КАС України).

З огляду на вказані вище норми процесуального законодавства колегія суддів звертає увагу, що особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, повинна зазначити у позовній заяві, який суб`єкт владних повноважень порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням або ж бездіяльністю) відбулося втручання в її права, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, та які обставини про це свідчать.

Колегія суддів наголошує на тому, що зі змісту ч.4 ст.160 КАС України вбачається право особи викладати обставини, якими обґрунтовуються її вимоги, з метою чого позивач в даному питанні користується певною свободою. Водночас, процесуальне законодавство не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) відповідного порушення. Зміст вимог та виклад обставин, якими обґрунтовуються такі вимоги, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але поряд із цим принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних правовідносин, та обставини, за яких можна ухвалити одне із обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.

При цьому, суд має оцінити переконливість викладених доводів на предмет їх достатності для задоволення позову і не може перебирати на себе права позивача у цих питаннях.

У свою чергу, з урахуванням наведених вище положень ч.2 ст.9 КАС України, суд 1-ї інстанції не був позбавлений можливості з`ясувати зміст позовних вимог до суб`єктів владних повноважень (відносно кожного з відповідачів у справі) у розрізі загального предмету та підстав заявленого позову, а також, у випадку такої необхідності, використати надані йому процесуальні повноваження з метою визначення іншого способу захисту суспільних інтересів. Понад те, позивач, відповідно до ст.47 КАС України, наділений правом уточнювати та змінювати заявлені ним позовні вимоги.

Отже, оцінюючи поданий позивачем позов, колегія суддів доходить висновку, що викладені у ньому вимоги та обставини є зрозумілими та цілком надавали суду першої інстанції можливість їх розглянути та вирішити справу по суті.

Більш того, як вбачається із матеріалів справи, позивачем у письмовому вигляді були висловлені свої заперечення щодо підстав, наявність яких пов`язувалася із висновком суду 1-ї інстанції про невідповідність позовної заяви вимогам ст.ст.160,161 КАС України. Зокрема, позивачем зазначено зміст його позовних вимог і виклад обставин, якими він обґрунтовує такі вимоги, зокрема і надано докази, які за позицією позивача підтверджують здійснення відповідачем владних управлінських функцій у спірних правовідносинах.

Проте, наведеним аргументам правова оцінка судом попередньої інстанції в контексті обставин справи не надавалася.

Також, слід звернути увагу й на те, що згідно з ч.2 ст.173 КАС України, завданням підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог і складу учасників судового процесу, а також визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання доказів, а відтак, у разі необхідності, після відкриття провадження у справі та під час підготовчого судового засідання суд першої інстанції має право на підставі п.п.3,7 ч.2 ст.180 КАС України заслухати уточнення позовних вимог, з`ясувати, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові та відзиві, а також докази, витребувані судом, або причини їх неподання, та, відповідно, вирішити питання про витребування додаткових доказів.

Оцінка ж доказів у межах заявлених позовних вимог надається судом при ухваленні рішення по суті спору (ст.244 КАС України).

Колегія не піддає сумніву, що певні підстави для усунення недоліків позовної заяви існували, втім, проаналізувавши підстави залишення позовної заяви без руху, та, як наслідок, її повернення, предмет та підстави позову, а також доводи позивача, зазначені в письмових запереченнях, колегія суддів вважає, що вказані вище несуттєві недоліки можуть бути усунуті в подальшому, т.б. в процесі підготовки справи до судового розгляду та оцінені при вирішені справи по суті.

Частиною 2 ст.55 Конституції України гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 підкреслив значущість положень ст.55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій або ж бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Як уже зазначалося вище, у КАС України конституційне право особи на звернення до суду конкретизоване в ч.1 ст.5, за змістом якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Судова колегія зазначає про те, що за змістом ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п.1 ст.6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, п.п.50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п.29).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між «формалізмом» та «надмірним формалізмом». Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Однак, надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, п.25).

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Проте, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені обставини неможливості повернення позовної заяви з підстав не усунення її недоліків через те, що визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки не узгоджувалися з приписами ст.ст.160-161 КАС України, дають підстави для висновку, що безпідставно постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

За правилами ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

У відповідності до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Житомирського окружного адміністративного суду скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду по суті.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного космічного агентства України в особі філії Національний центр управління та випробувань космічних засобів про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Мацький Є.М.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.