Справа № 240/3979/23
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Житомир справа № 240/3979/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивачка) із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх сум належних їй у день звільнення (невиплати грошового забезпечення у розмірі 63 309,83 гривень);

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 29.04.2021 до 04.02.2023 в розмірі 102 200,01 грн.

Заявлені до Військової частини НОМЕР_1 позовні вимоги обґрунтувала тим, що станом на день прийняття наказу про виключення її зі списків особового складу відповідачем не проведено остаточного та повного розрахунку при звільненні, зокрема не виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 63 309,83 грн. Наголошує, що вказана виплата відповідачем здійснена 04.02.2023, тобто після звільнення та на виконання вимог рішення суду .

Позивачка вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, як того вимагає ст.117 Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП) звернулася до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 відкрите провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

30.03.2023 до суду надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, відсутні підстави виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні оскільки Військова частина НОМЕР_1 провела з позивачкою повний розрахунок щодо сплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби, а виплата індексації грошового забезпечення не є складовою винагороди за виконану роботу (службу) та виплачена після набрання законної сили судовим рішенням.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що позивачка проходила військову службу у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира 30 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 09.06.2020 №108-рс позивачка звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.06.2020 №146 виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.06.2020.

За матеріалами справи, при звільненні з військової служби з позивачем не проведено остаточного та повного розрахунку, а саме: індексації грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2022 у справі №240/21260/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

На виконання вищевказаного рішення суду позивачці виплачено 63 309,83 грн, що підтверджується банківською випискою про зарахування коштів на рахунок, яка містяться в матеріалах справи.

Позивачка, вважаючи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з нею остаточного та повного розрахунку при звільненні протиправною, звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем при виключенні позивача зі списків особового складу не здійснено усіх належних останній виплат, зокрема не виплачено індексацію грошового забезпечення у повному розмірі, остаточну таку виплату здійснено позивачу 04.02.2023.

Отже, зважаючи на те, що відповідач не провів з позивачкою при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, а тому вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У матеріалах справи містяться банківська виписка, яка свідчать про виплату індексації грошового забезпечення в розмірі 63 309,83 грн.

За інформацією викладеною у довідці Військової частини НОМЕР_1 № 1870 від 08.04.2022, виданої відповідачем розмір грошового забезпечення позивачки за останні повні календарні місяці військової служби становив: за квітень 2020 року 17 033,50 грн; за травень 2020 року 17 033,50 грн.

При цьому, середньоденний розмір грошового забезпечення позивачки становить 558,47 грн (17 033,50 грн + 17 033,50 грн/61 днів),

Затримка розрахунку складає 674 календарних днів (з 29.04.2021 звернення із заявою про нарахування індексації грошового забезпечення (дата звернення з відповідною заявою, представником військової частини не заперечується) по 03.03.2023 за день до отриманої виплати).

Сума стягнення середнього заробітку за невчасне отримання коштів становить 376 408,78 грн (674 днів х 558,47 грн).

Втім, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою індексації грошового забезпечення 63 309,83 грн, суму середнього заробітку за невчасний розрахунок - 376 408,76 грн, не можна вважати співмірною, оскільки остання значно перевищує суму отриманої виплати.

Зокрема, при вирішенні даного спору, слід відмітити, що істотність частки несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (63 309, 83 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 16,81 % (63 309,83 грн/376 408,78 грн х 100).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 16,81 % розраховується наступним чином: 558,47 грн. (середньоденний заробіток позивачки) х 16,81 % = 93,93 грн середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 93,93 грн х 674 (дні затримки розрахунку) = 63 308,82 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 63 308,82 грн з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум у порівнянні із середнім заробітком позивачки.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналіз викладених норм, дає підстави вважати, що при вирішенні вказаного спору, суд повинен враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при вирішенні справи № 806/2473/18 і викладений у постанові від 30.10.2019.

У свою чергу, за приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладені норми, та враховуючи обставини справи суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає перерахуванню та виплаті позивачу у розмірі, що дорівнює сумі здійсненої невчасно виплати 63 308,82 грн, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не може суттєво перевищувати отриману позивачем виплату.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивачки середнього заробітку, у розмірі 63 308,82 грн.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягаю задоволенню частково.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 256 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, а саме без проведення виплати належного розміру індексації грошового забезпечення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 29.04.2021 до 04.02.2023 в розмірі 63 308,82 (шістдесят три тисячі триста вісім) грн 82 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 08 травня 2023 р.