Справа № 380/15557/22
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2023-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської митниці Державної митної служби України (79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної митної служби України, у якій просить суд:

- визнати протиправними дії колишньої Львівської митниці ДФС тепер Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України по вилученні автомобіля марки «WOLVO». модель V40, р/н « НОМЕР_2 без належного процесуального та документального оформлення протоколом вилучення транспортного засобу, за встановленою формою;

- визнати протиправною бездіяльність Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України щодо не виконання постанови Галицького районного суду м. Львова від 7.06.2016 № 461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «WOLVO модель V40 р/н « НОМЕР_2 »;

- визнати протиправним заволодіння (володіння) митницею автомобілем марки «WOLVO модель V40 р/н « НОМЕР_2 » після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законну силу;

- визнати протиправним зберігання митницею автомобіля марки «WOLVO модель V40 р/н « НОМЕР_3 » після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законів силу, зберігання якого як доказу давно відпало;

- визнати протиправним зберігання митницею автомобіля марки «WOLVO модель V40 р/н « НОМЕР_2 » після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законну силу, без його документального обліку в порядку ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»;

- визнати протиправними дії Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України щодо нарахування витрат за зберігання автомобіля марки «WOLVO» модель V40 р/н « НОМЕР_2 » в сумі 552425.30 грн і вимагання їх сплати, включаючи і судовий порядок їх стягнення;

- зобов`язати відповідача утриматись від наступних нарахувань не реальних витрат за вигадане ним «зберігання» автомобіля та вимог по сплаті штрафу;

- зобов`язати Державну митну службу України в особі Львівської митниці Держмитслужби України повернули автомобіль марки «WOLVO», модель V40 р/н « НОМЕР_2 » без оплати нарахованих митницею придуманих витрат за зберігання автомобіля;

- притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України (01601. м. Київ. вул. Бастіонна. 6);

- стягнути з Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України через Державне казначейство України 552425,30 грн матеріальної шкоди (реальних збитків) які зі змісту листа митниці та позову я повинен сплатити в цілях повернення автомобіля;

- стягнути з Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України через Державне казначейство України 20 000 грн моральної шкоди.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року судом було залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків такої; у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду; позовну заяву ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - повернуто позивачу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2023 ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року про повернення позовної заяви по справі №380/15557/22 скасовано та передано справу на розгляд суду першої інстанції.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2023 року прийнято до розгляду справу №380/15557/22, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що постановою Галицькою районного суду м. Львова від 7.06.2016 у справі № 461/3698/16-п його визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст .483 МК України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 14 500грн з конфіскацією товару - сигарет та стягнуто витрати за зберігання автомобіля 11 812грн. Одночасно з прийняттям до мене мір відповідальності суд зобов`язав Львівську митницю ДФСУ повернути позивачу автомобіль марки «WOLVO», модель «V40», р/н « НОМЕР_4 », код YVIVW НОМЕР_5 2002р., об`єм двигуна 1870,00 см 3, тип двигуна- дизель. Хоча Постанова Галицькою районного суду м. Львова від 7.06.2016 вступила в законну силу повергати автомобіль митниця не бажає, мотивуючи придуманою начебто не сплатою позивачем штрафу та витрат за зберігання автомобіля. Вказує, що безпідставне зберігання автомобіля на складі зверх строків є порушенням права позивача на мирне володіння майном в світлі практики ЄСПЛ. Через незаконну бездіяльність щодо повернення автомобіля і дії відповідача у позивача погіршився стан здоров`я, він змушений був звертатись до лікарів та витрачати кошти на придбання заспокійливих ліків. Спричинена моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою і приниженні честі та гідності ОСОБА_1 , як громадянина. Моральна шкода (страждання), в цілому, полягає у психотравмуючій ситуації у вигляді пролонгованого переживання стресу та отриманої психологічної травми. Просив позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що розмір відшкодування за зберігання на складі Галицької митниці Держмитслужби транспортного засобу марки «Volvo», модель «V40», р/н « НОМЕР_4 » становить 12510,00 євро. Автомобіль марки «Volvo», модель «V40», р/н « НОМЕР_4 », може бути виданий зі складу Галицької митниці за умови надання документів, що підтверджують відшкодування витрат митниці за зберігання транспортного засобу на складі митниці та сплати штрафу згідно постанови Галицького районного суду м. Львова у справі №461/3698/16-п від 07.06.2016. Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії колишньої Львівської митниці ДФС по вилученні автомобіля марки WOLVO, модель V40, р/н НОМЕР_2 , без належного процесуального та документального його оформлення протоколом вилучення транспортного засобу, за встановленою формою відповідач зазначає, що враховуючи судову практику Верховного Суду, у справах про адміністративні правопорушення права власника товару передбачені ст. 498 МК України, вирішуються місцевими судами в порядку передбаченому Митним кодексом України та КУпАП. Щодо стягнення з Львівської митниці через Державне казначейство України на користь позивача 552 425,30 грн матеріальної шкоди (реальних збитків) відповідач стверджує, що позивачем у справі не надано документів про понесені реальні збитки. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди, з врахуванням положення ст. 1173 ЦК України, обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. ОСОБА_1 також не наведено причинно-наслідкового зв`язку між діями митниці та його моральними стражданнями. Вважає, що вказана вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги визнати протиправним зберігання Львівською митницею ДФС, Галицькою митниці Держмитслужби України автомобіля марки WOLVO, модель V40, р/н НОМЕР_2 після вступу постанови Галицького райсуду м.Львова в закону силу, без його документального обліку в порядку Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні Львівська митниця вважає, що відсутні будь-які порушення обліку зберігання автомобіль марки «Volvo», модель «V40», р/н « НОМЕР_4 », VIN НОМЕР_6 , 2002 р.в. Стверджує, що позивач не навів норми права, які порушив митний орган при зберігання транспортного засобу, та як ці порушення вплинули на його права. Львівська митниця Держмитслужби вважає, що вказану вимогу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Щодо позовної вимоги Визнати протиправними дії Галицької митниці щодо нарахування позивачу витрат за зберігання автомобіля марки WOLVO, модель V40, р/н НОМЕР_2 в сумі 552 425,30 грн і вимагання їх сплати, включаючи і судовий порядок їх стягнення та зобов`язати відповідача утриматись від наступних нарахувань позивачу нереальних витрат за вигадане ним зберігання автомобіля та вимог по сплаті штрафу відповідач зазначає, що сам факт нарахування витрат за зберігання транспортного засобу на складі митного органу, не порушують прав позивача та не можуть бути оскаржені. Вказує, що згідно з КАС України оскаржуються рішення державного органу, а не ті які на думку позивача виникнуть у майбутньому. Стосовно позовної вимоги зобов`язати Львівську митницю повернути позивачу автомобіль марки WOLVO, модель V40, р/н НОМЕР_2 без оплати нарахованих Галицькою митницею придуманих витрат за зберігання автомобіля відповідач зазначає, що у Львівській митниці відсутній даний транспортний засіб і повернути його вона не може. Щодо позовних вимог визнати протиправним заволодіння (володіння) Львівською митницею ДФС автомобілем та його зберігання відповідач вказує, що при розгляді справи в Галицького районного суду м. Львова у справі №461/3698/16-п та Апеляційним судом Львівської області не встановлено неправомірних дій митного органу по вилучені транспортного засобу. Сам позивач не оспорює заволодіння та зберігання під час розгляду справи №461/3698/16-п, а винесення постанови у справі про притягнення адміністративної відповідальності в автоматичному режимі не припиняє зберігання транспортного засобу на складі митного органу. Видача товарів зі складу митниці проводиться у відповідності до розділу IX «Видача товарів, транспортних засобів комерційного призначення зі складу Митниці» Порядку роботи складу митниці ДФС, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.12 № 627. Однак, позивач даний нормативний акт ігнорує та поєднує в даній справі цивільні правовідносини в адміністративному судочинстві. Просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 2.11.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Суддя дійшов висновку про необхідність залишити позовну заяву позивача без руху та надати строк для приведення позовної заяви відповідно до вимог ст. ст. 160, 161 КАС України, а саме: звернутися із заявою (клопотанням) про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій вказати підстави для поновлення строку з наданням доказів, що підтверджують вказані обставини та уточнити свої позовні вимоги при визначені відповідача у вказаній адміністративній справі з урахуванням статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Встановлено позивачу строк, протягом десяти днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено; визнано неповажними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду; позовну заяву ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - повернуто позивачу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року у справі №380/15557/22 скасовано, справу направлено для продовження розгляду суду першої інстанції.

3 квітня 2023 року справу одержано Львівським окружним адміністративним судом.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 4.04.2023 прийнято до розгляду справу №380/15557/22 та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 4.05.2023 виправлено описку в абзаці першому резолютивної частини ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 у справі №380/15557/22 і викладено в такій редакції: «Прийняти до розгляду справу № 380/15557/22 та відкрити провадження у справі».

З`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступне.

Відповідно до протоколу про порушення митних правил від 27.04.2016 №1639/20918/16 у ОСОБА_1 було вилучено товар, а саме: автомобіль марки «VOLVO», модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2002 р.в, об`єм двигуна 1870,00 см.3, тип двигуна дизель та 500 пачок сигарет з фільтром торгової марки «Compliment Super Slims» без акцизних марок.

Постановою Галицького районного суду міста Львова від 07.06.2016 року у справі № 461/3698/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч.2 ст.483 КУпАП та накладено стягнення 14500, 00грн. штрафу та конфісковано в дохід держави: 500 пачок сигарет з фільтром торгової марки «Compliment Super Slims» без акцизних марок та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської митниці 11812,07 грн витрат за зберігання товару на складі митниці. Вилучений згідно з протоколу про порушення митних правил №1639/20918/16 від 27.04.2016 року автомобіль марки «VOLVO», модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2002р.в, об`єм двигуна 1870,00 см.3 тип двигуна дизель, повернуто ОСОБА_1 .

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 27.07.2016 відмовлено ОСОБА_1 у поновленні строку на подання апеляційної скарги на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016року. Постанова Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016року по справі №461/3698/16-п набрала законної сили 27.07.2016.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до митниці з вимогою повернути автомобіль, але зробити це митниця відмовлялася посилаючись на положення про видачу товарів зі складу та не сплатою позивачем штрафу та витрат за зберігання автомобіля..

Не погодившись із діями та бездіяльністю Львівської митниці, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції).

Згідно з пунктом 59 частини першої статті 4 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (далі Кодекс) транспортні засоби комерційного призначення будь-яке судно (у тому числі самохідні та несамохідні ліхтери та баржі, а також судна на підводних крилах), судно на повітряній подушці, повітряне судно, автотранспортний засіб (моторні транспортні засоби, причепи, напівпричепи) чи рухомий склад залізниці, що використовуються в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів разом з їхніми звичайними запасними частинами, приладдям та устаткуванням, а також мастилами та паливом, що містяться в їхніх звичайних баках упродовж їхнього транспортування разом із транспортними засобами комерційного призначення.

Відповідно до частини першої статті 7 Митного кодексу України встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності митних органів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної митної політики, становлять митну справу.

Згідно з частиною першою статті 8 Митного кодексу України митна справа здійснюється на основі принципів: 1) виключної юрисдикції України на її митній території; 2) виключних повноважень митних органів України щодо здійснення митної справи; 3) законності та презумпції невинуватості; 4) єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України; 5) спрощення законної торгівлі; 6) визнання рівності та правомірності інтересів усіх суб`єктів господарювання незалежно від форми власності; 7) додержання прав та охоронюваних законом інтересів осіб; 8) заохочення доброчесності; 9) гласності та прозорості; 10) відповідальності всіх учасників відносин, що регулюються цим Кодексом.

Статтею 242 Митного кодексу України встановлено, що товари, що зберігаються на складах митних органів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат митних органів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів.

Видача товарів зі складу митниці проводиться у відповідності до розділу IX «Видача товарів, транспортних засобів комерційного призначення зі складу Митниці» Порядку роботи складу митниці ДФС, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.12 № 627 (далі Порядок).

Відповідно до п.9.1. товари, транспортні засоби комерційного призначення, що зберігаються на складах Митниць під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після їх митного оформлення, відшкодування витрат Митниць на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів.

Судом встановив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до із заявами до відповідача про повернення автомобіля на підставі рішення Галицького районного суду згідно з яким такий мав бути йому повернутий, зазначаючи про неможливість сплати штрафу та витрат визначених у судовому рішенні в добровільному порядку через відсутність такої фінансової можливості та наявного єдиного доходу у виді пенсії яку отримує як особа з інвалідністю другої групи.

Судове рішення, яке є обов`язковим до виконання позивачем в частині повернення автомобіля виконано не було. 12.09.2019 ОСОБА_1 в чергове звернувся до позивача з заявою про повернення автомобіля вказавши про повну сплату ним штрафу в розмірі 14500грн та витрат на зберігання товару (автомобіля) у розмірі 11812,07грн за порушення митних правил передбачених ч.2 ст.483 Митного Кодексу України визначених згідно з постановою Галицького районного суду м. Львова.

Львівською митницею ДФС було відмовлено у видачі транспортного засобу VOLVO, модель V-40 у зв`язку з несплатою відшкодування витрат митниці на зберігання товарів і транспортних засобів на складі митниці.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача по вилученні, заволодінні (володінні), зберіганні автомобіля суд зазначає, що правова оцінка законності дій посадових осіб митного органу щодо тимчасового вилучення автомобіля була надана в ході розгляду відповідної справи про порушення митних правил.

Відповідно до ч. 1 ст. 511 МК України товари - безпосередні предмети порушення митних правил та відповідні документи, необхідні як докази у справі про порушення митних правил, можуть тимчасово вилучатися.

Згідно з частиною першої статті 512 Митного кодексу України тимчасове вилучення товарів, транспортних засобів та документів, зазначених у частині першій статті 511 цього Кодексу, може бути оскаржено в порядку, встановленому главою 4 цього Кодексу та іншими законами України.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування витрат за зберігання автомобіля в сумі 552425,30 грн і вимагання їх сплати, включаючи і судовий порядок їх стягнення суд зазначає, що вона не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Суд зазначає, що нарахування ОСОБА_1 витрат за зберігання автомобіля не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача, тому такі дії не можуть бути предметом спору у цій справі. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Законність дій митниці щодо нарахування витрат за зберігання автомобіля в сумі 552425,30 грн може бути надана судом при вирішенні спору щодо стягнення витрат понесених за зберігання транспортного засобу.

Суд зазначає, що питання стягнення витрат понесених за зберігання транспортного засобу було предметом розгляду Червоноградським міським судом Львівської області у справі № 459/1490/21.

Підтвердженням цього висновку суду є рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13.02.2023 у справі №459/1490/21, яким у задоволенні позову Державної митної служби України в особі Львівської митниці до ОСОБА_1 про стягнення витрат понесених за зберігання транспортного засобу на складі митного органу відмовлено.

Червоноградський міський суд Львівської області від 13.02.2023 у справі №459/1490/21 надав правову оцінку підставності стягнення з ОСОБА_1 витрат за зберігання на складі митниці транспортного засобу в сумі 552 425,38 грн.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача утриматись від наступних нарахувань позивачу нереальних витрат за вигадане ним «зберігання» автомобіля та вимог по сплаті штрафу не підлягає до задоволення, оскільки захисту підлягає лише порушене право, а ця вимога спрямована на майбутнє.

Не підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення з Львівської митниці на користь позивача 552425,38 грн матеріальної шкоди (реальних збитків), оскільки такі кошти з позивача Львівською митницею не були стягнуті і будь-яких доказів стягнення цих коштів сторонами до суду не було надано.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди, з врахуванням положення ст. 1173 ЦК України, обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що позивачем у справі не надано документів про понесені реальні збитки.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що «через незаконну бездіяльність щодо повернення автомобіля і дії відповідача по змушуванні сплатити 12510 Євро, посягання на право інваліда володіти чужою власністю, у нього погіршився стан здоров`я. Появились хвилювання, депресія, безсоння, втрата апетиту, погіршення здоров`я, розчарування в елементарному захисті його інтересів державою на засадах Конституції та Закону. Багаторічні душевні страждання з цього приводу не припиняються. Роздуми де взяти таку суму не покидають позивача. Позивач змушений був звертатись до лікарів та витрачати кошти на придбання заспокійливих ліків. Спричинена моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою і приниженні честі та гідності його, як громадянина. Моральна шкода (страждання), в цілому, полягає у психотравмуючій ситуації у вигляді пролонгованого переживання стресу та отриманої психологічної травми: стресогенна гіпертрофія особистісних рис (підвищений рівень соціальної тривожності, первинні ознаки соціофобії, підвищення збуджуваності й дратівливості, наявності перманентна психологічної напруженості. З урахуванням цих чинників, в грошовому виразі, заподіяна ОСОБА_1 моральна шкода становить 20 000 грн».

Суд не знайшов підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надав до суду жодних доказів, які підтверджують завдання ОСОБА_1 такої шкоди та не було доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Проте, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру з яких суд при обрахуванні розміру компенсації міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Львівської митниці щодо неповернення позивачу автомобіля та зобов`язання Львівську митницю повернути ОСОБА_1 автомобіль марки «WOLVO», модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2002р.в, об`єм двигуна 1870,00 см.3 тип двигуна дизель без оплати нарахованих Галицькою митницею придуманих витрат за зберігання автомобіля суд зазначає, що вона підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Постановою Галицького районного суду міста Львова від 07.06.2016 року у справі № 461/3698/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч.2 ст.483 КУпАП та накладено стягнення 14500, 00грн. штрафу та конфісковано в дохід держави: 500 пачок сигарет з фільтром торгової марки «Compliment Super Slims» без акцизних марок та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської митниці 11812,07 грн витрат за зберігання товару на складі митниці; вилучений згідно з протоколу про порушення митних правил №1639/20918/16 від 27.04.2016 року автомобіль марки «VOLVO», модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2002р.в, об`єм двигуна 1870,00 см.3 тип двигуна дизель, повернути ОСОБА_1 .

Суд вважає, що неповернення ОСОБА_1 автомобіля, має наслідком порушення права власності позивача на належне йому майно, що полягає в позбавленні майна особи без належних правових підстав.

Суд виходить з того, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності, у тому числі й позбавляти громадян власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування.

ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be а reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм (quality of the law is requiring that it be accessible to the persons concerned, prйcisй and foreseeable in its application). Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб.

При цьому, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Отже, у контексті спірних правовідносин та обставин цієї справи при обранні способу відновлення порушеного права позивача суд ставить у залежність принцип верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд зазначає, що інші зазначені позивачем в позовній заяві підстав, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд дійшов висновку, що бездіяльність Львівської митниці Держмитслужби щодо неповернення ОСОБА_1 слід визнати протиправною та зобов`язати Львівську митницю Держмитслужби повернути вказаний автомобіль позивачу, у зв`язку з тим що саме у такий спосіб буде поновлено порушене право позивача.

Як зазначається в частині другій статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, серед іншого, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1).

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач не довів правомірність своїх дій щодо неповернення належного Позивачу на праві власності транспортного засобу з урахуванням вимог, встановлених статтею 77 КАС України, а тому, виходячи з меж позовних вимог і доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає до часткового задоволення.

Оскільки позивач, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, такий ним не сплачувався, а отже, не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Львівської митниці Державної митної служби України (79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1, ), яка полягає у неповерненні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) автомобіля марки «VOLVO», модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2002р.в, об`єм двигуна 1870,00 см.3 тип двигуна дизель.

Зобов`язати Львівську митницю (9000, м. Львів, вул. Костюшка, 1,) повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) автомобіль марки «VOLVO», модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2002р.в, об`єм двигуна 1870,00 см.3 тип двигуна дизель.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М. Брильовський