Справа № 160/3091/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року Справа № 160/3091/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування наказу №211 від 19.11.2022р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2023р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 (громадянин Нігерії) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача від 29.11.2022р. №211;

- зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є громадянином Нігерії, прибув на територію України 21.01.2013р. через КПП Бориспіль з метою навчання та отримання вищої освіти, віросповіданням його та сім`ї є християнство, після отримання диплому він планував повернутися до країни свого постійного проживання Нігерії, проте, коли спілкувався з батьком по телефону довідався, що район, в якому вони мешкають в Нігерії, посягають терористи організації «Нигер дельта Авенгер», які здійснюють насилля над людьми, викрадають їх з метою отримання викупу, внаслідок сутичок в даному районі проходять воєнні дії щодо ліквідації терористичної організації, в соціальних мережах йому почали приходити погрози його життю. У зв`язку із наведеними обставинами, позивач 09.11.2022р. звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, 29.11.2022р. позивач отримав повідомлення, в якому було зазначено, що позивачеві було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини 1 Закону по біженців, відсутні, згідно до наказу №211 від 29.11.2022р. Позивач вважає, що вищенаведений наказ є неправомірним та необґрунтованим, оскільки прийнятий без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення, так як він є громадянином Нігерії, але не може і не бажає користуватися захистом країни своєї громадянської належності, попереднім місцем його проживання є територія Нігерії, а тому він має реальні побоювання, що після повернення до Нігерії, йому може загрожувати небезпека в цій країні, а саме: загрозливим для нього є той факт, що його сім`ї погрожують терористи організації «Нигер дельта Авенгерс», тобто, на думку позивача, наявна загроза його переслідування, у зв`язку із чим він вважає свою заяву обґрунтованою. Також позивач вважає, що інформація про країну його походження відповідачем зовсім не була досліджена в повній мірі згідно чинного законодавства, а відповідно, неповний аналіз документів та підстав привів до невірного вирішення заяви. Окрім того, позивач вказує і на те, що відповідачем не було враховано інформації із актуальних світових джерел з приводу того, що вказаною організацією в 2020 році було вбито приблизно 300 чоловік, при цьому, частина з них з підстав несплати батьками викупу, що свідчить про формальне ставлення відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем у заяві, тому позивач вважає, що він довів обставини того, що в Нігерії йому загрожує небезпека та він може стати жертвою насильства з боку вищезгаданої терористичної організації за ознакою його віросповідання, тому він не може повернутися до Нігерії через загрозу його життю, безпеці та свободі в своїй країні через побоювання застосування до нього покарання на підставі переслідування через викрадення (а.с.1-8 том 1).

Ухвалою суду від 08.03.2023р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати копію оспорюваного наказу, завірену належним чином у справу, а також копії всіх документів, які були підставами для прийняття оспорюваного наказу, виходячи з вимог ч.2 ст.77, ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.55 том 1).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем 22.03.2023р. подано до суду відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні адміністративного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 09.11.2022р. позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та під час попереднього розгляду цієї заяви, проведення співбесіди із заявником, розглянутих відомостей, наведених у заяві, посадовою особою було підготовлено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.11.2022р., у якому міститься посилання на дані співбесіди з позивачем, проведеної 15.11.2022р., відомості із відкритих інформаційних джерел щодо організації «Дельта Евенджерс» або Месники дельти Нігеру у період з серпня 2016р. по листопад 2022р. та аналізом вивченої інформації було встановлено, що представники наведеного угрупування переслідують політиків, політичних діячів, які співпрацюють з урядом Нігерії, до яких ні заявник, ні його рідні відношення не мають. За словами заявника особисто він погроз не отримував, погрози надходили його батьку, через те, що він працює в нафтовидобувній компанії «Шел» інженером, заявник має особисті припущення, що у разі повернення до Нігерії його можуть викрасти представники вказаного вище угрупування з метою викупу тому що він є старшим сином в родині, а також тому, що він повернувся з Європи та за словами шукача для представників «Дельта Евенджерс» люди, які повернулися з Європи до Нігерії, мають багато грошей, також зі слів шукача фактів реального переслідування його в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року), а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань не спостерігається. Заявник не стверджував, що на території Нігерії існує факт переслідування його особи чи його родичів за вищезазначеними ознаками, заявник не констатував факту особистої участі чи участі його сім`ї у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях. Під час співбесіди з позивачем було встановлено, що позивач прибув безперешкодно до України у 2013р., проживав легально в Україні шість років, мав посвідку на тимчасове проживання в Україні, 05.06.2015р. безперешкодно отримав паспорт, орган видачі є - Київ Україна, що свідчить про те, що позивач не мав побоювань переслідування його органами влади країни походження та він не тільки не відмовився від захисту країни свого походження, але й скористався цим захистом під час проживання в Україні. Окрім того, позивач під час співбесіди зазначив, що не збирається виїзджати з України, а хоче залишитися та отримати ступінь магістра в Університеті імені Альфреда Нобеля, планує працювати, скоро у нього народиться дитина, а також він планує одруження із цивільною дружиною громадянкою України ОСОБА_2 , тому відповідач вважає, що заявник є мігрантом, а не біженцем згідно пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців. За ретельним аналізом справи заявника та інформаційних джерел країни та міста походження були співвіднесені всі факти, з яких встановлено, що заявник на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, державними органами не переслідувався, а тому у відповідача не має підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності позивачеві буде завдано серйозної шкоди, оскільки як зазначив сам позивач під час співбесіди 15.11.2022р. на сьогоднішній день ні йому, ні членам його сім`ї погроз особистого характеру не надходить, зазначив, що він щодня спілкується з рідними через соціальні мережі. При цьому, відповідач вказує і на те, що через збройну агресію рф проти України 24.02.2022р. УВКБ ООН з березня 2022р. не вважає Україну «безпечною країною походження» та рекомендує направляти іноземців, які проживали на території України і не встигли подати заяви про надання міжнародного захисту для проходження національної процедури надання захисту в треті безпечні країни. За викладеного, відповідач вважає, що всі факти, про які зазначає шукач захисту, не містять під собою реального підґрунтя, а є лише власними думками та здогадками заявника, тобто, не є вагомими доказами для надання заявнику захисту в Україні, а саме: заява позивача є очевидно необґрунтованою, тому у позивача відсутні умови для надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, а звернення із зазначеною заявою про надання позивачеві статусу біженця, є спробою позивача легалізації свого становища на території України, у зв`язку із чим, позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також відповідач у відзиві посилається на численні правові позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах (а.с.62-76 том 1).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 08.05.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Позивач у справі - ОСОБА_1 є громадянином Федеративної республіки Нігерія, народився у місті Варрі (Нігерія), віросповідання - християнство, має паспорт НОМЕР_1 виданий 05.06.2016р. терміном дії до 04.06.2020р., що підтверджується копією наведеного паспорту (а.с.11-23 том 1, а.с.92-107 том 1).

21.03.2013р. позивач через КПП Бориспіль прибув в Україну за студентською візою на запрошення Харківського національного університету ім. В.Каразіна.

У подальшому, позивач був переведений на навчання до Дніпропетровської національної металургійної академії, після закінчення навчання отримав диплом бакалавра, що підтверджується копією відповідного диплому (а.с.44-45 том 1, а.с.218-220 том 1).

На період навчання позивачеві була видана посвідка на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 терміном дії з 09.04.2013р. по 01.10.2013р., строк дії якої було продовжено до 01.08.2019р. підстава навчання (а.с.100-107 том 1).

Після закінчення терміну дії посвідки позивач зобов`язаний був у семиденний термін виїхати за межі України, тобто, до 08.08.2019р., проте, позивач вказаних вимог законодавства не виконав, залишився перебувати в Україні та з вказаного терміну перебуває в Україні як нелегальний мігрант, перейшовши на нелегальне становище, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем.

21.09.2022р. позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП (ухилення від виїзду з країни після закінчення відповідного терміну перебування), що підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення та копією постанови про накладення стягнення, яке позивачем було сплачене згідно квитанції (а.с.108-110 том 1).

Також, 21.09.2022р. відносно позивача було прийнято рішення №18/2022 про примусове видворення до країни походження або третьої країни із зобов`язанням залишити територію України у термін до 20.10.2022р., що підтверджується його копією (а.с.111-113 том 1).

Надалі, 09.11.2022р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується відповідною копією реєстраційного листка та копією довідки про звернення за захистом в Україні (а.с.116-127, 233 том 1).

Під час розгляду вищенаведеної заяви відповідачем було проведено співбесіду з позивачем як шукачем захисту в Україні про що складено відповідний Протокол співбесіди від 15.11.2022р., що підтверджується копією такого протоколу (а.с.145-157 том 1).

А 29.11.2022р. посадовою особою відповідача був складений Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою позивача через те, що заява позивача є очевидно не обґрунтованою, тобто, умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у заявника відсутні (а.с.182-189 том 1).

Із вищенаведених підстав, відповідачем стосовно позивача було прийнято рішення у формі наказу від 29.11.2022р. № 211 «Про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.190-191 том 1).

Наведений наказ відповідача є предметом даного спору.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).

Пунктами 1, 4, 13 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що:

- біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною п`ятою статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Частиною першою статті 12 Закону №3671-VI передбачено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Варто зазначити, що відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Поряд з цим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Так, із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 при зверненні із заявою по визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що 20.03.2013 року авіарейсом Лагос (Нігерія) Стамбул (Туреччина) він вибув за межі країни громадянської належності легально, на підставі паспортного документа гр. Нігерії серії АО2241069 та оформленої багаторазової візи до України з метою навчання. Причиною необхідності надання йому захисту в Україні вказав, що не бажає повертатися на територію країни громадянської належності через те, що в 2016р. організація «Дельта Авенгер», викрали його матір з метою отримання винагороди, яка знаходилася на той момент у області Дельта, м.Варрі (Нігерія). По сьогоднішній день дана організація погрожує життю його рідних та йому, це все пов`язано з роботою та діяльністю його батька (працює інженером нафтовидобувної компанії «Шел»), тому він не мав змоги повернутися до країни постійного проживання після закінчення навчання, зазначив, що він не одружений, проте, проживає з громадською дружиною. В якості додаткових відомостей в анкеті просив врахувати, що вказана вище організація багато років займається практикою викрадання людей з метою отримання винагороди, тому повернення його в країну постійного проживання буде загрожувати його життю зі сторони вказаної організації, що підтверджується змістом копії анкети-заяви позивача, наявної у справі (а.с.82-91 том 1).

При цьому, також зі змісту анкети-заяви позивача від 09.11.2022р. вбачається, що позивач у період з 09.06.2014р. 14.09.2014р., у період з 08.07.2015р. 15.08.2015р., у період з 27.06.2016р. по 15.08.2016р. виїзджав на канікули до країни постійного проживання (Нігерії) та повертався до України з метою продовження навчання (а.с.90 том 1).

В той же час, під час проведених із позивачем 15.11.2022р. особистих процедур (співбесіди) позивач повідомив наступні обставини, а саме: 1) він є християнином-протестантом, проте, ні він ні його рідні не були і не являються зараз членами жодної релігійної чи політичної організації; 2) 20.03.2013р. він покинув територію Нігерії легально з метою навчання в Україні, проживав в Україні легально до 2019 року, не залишив Україну після закінчення навчання через ситуацію з викраденням його матері у 2016 році, вважав, що йому було небезпечно повертатись; 3) не бажає повертатися до Нігерії через те, що планує одруження з громадянською дружиною (громадянкою України), яка має народити дитину та у зв`язку із тим, що бажає продовжити навчання в Україні в університеті ім. Альфреда Нобеля; 4) звернувся із заявою про надання статусу біженця лише 09.11.2022р. через відсутність дійсних документів (паспорт був виданий з терміном дії до 04.06.2020р.) та неможливістю отримання коштів, які йому перераховували його батьки з Нігерії; 5) проживає в Україні за рахунок коштів, які надсилаються його батьками, які живуть в Нігерії; 6) до адміністративної та кримінальної відповідальності у Нігерії не притягувався; 7) особисто позивач погроз не отримував, погрози отримував його батько, зараз його рідних не переслідують та конфлікту з даною організацією на зараз ні у нього, ні у його рідних не має, бо вони не проживають в області Дельта; 8) погроз з приводу його раси, національності, релігійної належності чи політичних поглядів не отримував; 9) щодо останніх подій в Нігерії позивач зазначив, що організація «Дельта Евенджерс» погрожує підірванням нафтопроводів, викрадають людей та вважає, що його можуть викрасти та вбити після повернення до країни свого походження; 10) позивач зазначає, що йому відомо, що в Україні йде війна та вона не є безпечною країною для проживання, проте, не покинув Україні через загрозу його життю в Нігерії та через те, що його цивільна дружина знаходиться на 7 місяці вагітності; 11) спілкується у соціальних мережах у родиною у месенджері «Ватсап» відеозв`язком, у тому числі, і з матір`ю, які мешкають в Нігерії (а.с.147-158 том 1).

Отже, аналіз наведених обставин, свідчить про те, що під час проведення вищенаведених особистих процедур (співбесіди) позивач не зміг належним чином обґрунтувати вищенаведену заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його твердження носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні, а саме: позивач вказує, що його матір була викрадена вищезгаданою організацією (проте, такі докази відсутні), що є загрозою його життю у разі його повернення до Нігерії, в той же час, позивач у вказаний період з 27.06.2016р. по 15.08.2016р. виїздив на канікули до країни постійного проживання (Нігерії) безперешкодно та повертався до України з метою продовження навчання (а.с.90 том 1); ні позивач, ні його родина не є членами жодної релігійної чи політичної організації; на зараз конфлікту з організацією «Дельта Евенджерс» ні у позивача, ні у його родини не існує; позивач спілкується з родиною, у тому числі із матір`ю відеозв`язком; батьки позивача на сьогодні проживають у Нігерії та направляють йому грошові кошти, на які він існує в Україні; позивач у своїй країні до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався; станом на 15.11.2022р. погроз ні він, ні його родина від організації «Дельта Евенджерс» не отримували (а.с.145-157 том 1), а відповідно, можна дійти висновку, що із наведених вище обставин судом не встановлено, а позивачем жодними доказами не підтверджено фактів, які б вказували на обґрунтовані причини неможливості повернення позивача до країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями позивача за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, за наданими позивачем доказами судом не встановлено, а позивачем не підтверджено фактів ймовірних побоювань стосовно існування загрози для його особистого життя та безпеки у випадку повернення на його батьківщину.

При цьому, суд критично ставиться до наданого позивачем доказу Додатку 2 до позову (а.с.46 том 1) про те, що йому надходять смс-повідомлення про погрози на його телефон, по-перше, скріншотів смс-повідомлень саме з телефону, що належить позивачеві, суду не надано; по-друге, вказане смс-повідомлення не містить дати його надходження, номеру телефону; по-третє, це смс-повідомлення не було предметом розгляду відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення; по-четверте, зміст цього смс-повідомлення складене українською мовою, дати не містить, номеру телефона не містить, завірене відміткою «згідно з оригіналом» адвокатом Пономаренко О.Ю., який повноважень перекладача не має, таких доказів суду не надано, а відповідно, вказане смс-повідомлення не є належним доказом у розумінні ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, і Додаток 3 до позову не може бути належним доказом існування небезпеки загрози життю особисто позивача після повернення його до країни громадянського походження, оскільки наведені у ньому відомості не стосуються ні позивача (він не є моряком, а інформація стосується взяття в полон моряків суден піратами), ні його близьких родичів, а також і не стосується міста Варрі, Нігерія, де позивач та його близькі родичі мешкають (таких посилань вказаний Додаток 3 не містить) - (а.с.47 том 1).

При цьому, наведена у Додатку 3 до позову інформація носить лише загальний характер щодо ситуації, яка відбувалася з 2016р. по 2020р. щодо морського піратства у Гвінейській затоці та не містить інформації, яка б свідчила про загрозу життю особисто позивача після повернення його до Нігерії саме у 2022 році (а.с.47 том 1).

Також і під час перевірки інформації, зазначеної позивачем у заяві, відповідачем із відкритих джерел, які наведені у Висновку від 29.11.2022р., було встановлено, що організація «Дельта Евенджерс» або Месники дельти Нігеру це бойове угруповання в нафтовидобувному регіоні Дельта Нігерії, яке погрожує відновити напади на тлі зростання небезпеки та розбіжностей щодо частки нафтових багатств, які мають отримати громади. Група під назвою «Месники дельти Нігеру» приблизно вдвічі скоротила видобуток нафти в Нігерії в 2016 році, включно з нападом на підводний трубопровід, який не працював більше року. З тих пір вони робили різні погрози, але не влаштовували жодних атак з 2017 року.

Відомо, що бойове угруповання «Месники дельти з Нігеру» погрожували у своїх заявах 2021 року викликали нестабільність у районі дельти Нігеру в Нігерії. Група планувала саботувати економіку Нігерії, атакуючи нафтові об`єкти в регіоні, також погрожували атакувати політиків, які «співпрацюють» із урядом Нігерії, аби «підірвати» інтереси регіону (а.с.185 том 1).

Таким чином, із наведених відкритих інформаційних джерел видно, що представники вищенаведеного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » погрожували переслідувати політиків та політичних діячів, які співпрацюють з урядом Нігерії.

Однак, як установлено із вищенаведених обставин, ні позивач, ні його близькі родичі не є членами жодних політичних партій та не є політичними діячами в Нігерії, що підтверджено самим позивачем згідно змісту протоколу співбесіди позивача від 15.11.2022р. (а.с.150 том 1).

За викладених обставин та враховуючи, що позивач та його близькі родичі не є членами ні політичних, ні релігійних організацій, не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності у країні свого громадянського походження, станом на 15.11.2022р. (на зараз) погрози позивачеві та його сім`ї з боку організації «Месники дельта Нігеру» відсутні, що підтверджено самим позивачем (а.с.155 том 1) та свідчить про відсутність загрози життю позивача після повернення його до країни походження Нігерії, тому суд приходить до висновку, що проведеним вищенаведеним дослідженням станом на листопад 2022р. не було виявлено наявних агентів переслідування, які можуть створити особисту небезпеку чи загрозу життю позивача у випадку його повернення на територію країни його громадської належності.

Також, у даному випадку, судом враховується і те, що згідно правової позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 березня 2020 у справі №520/3804/19 інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Суд у даній справі звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття "цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем у ході розгляду даної справи не було надано жодних доказів та не наведено жодних конкретних доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю після повернення його у країну громадського походження Нігерію, що свідчить про необґрунтованість поданої позивачем заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що і було встановлено відповідачем згідно оспорюваного наказу.

Також, позивач і не заявляв про те, що він був жертвою переслідувань за будь-якою конвенційною ознакою в період перебування у його країні походження.

Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний та суперечний характер і не містить достовірних відомостей про події переслідувань та утисків на території країни його громадської належності Федеративної Республіки Нігерії його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Отже, в даному випадку, позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

За викладених обставин, суд вважає, що висновки органу міграційної служби відносно того, що шукачем (позивачем) не доведено фактів переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб, тому не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, знайшли своє підтвердження та є правомірними.

Окрім того, судом враховується і те, що позивач прибув до України у березні 2013 року, легально проживав в Україні згідно тимчасової посвідки до серпня 2019р., при цьому, у наведений період виїздив з території України до Нігерії на канікули, у тому числі і у 2016р. (у період ні би то коли відбулося викрадення його матері), в той же час, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача звернувся лише 09.11.2022р., що підтверджено вищенаведеними дослідженими судом доказами та не спростовано позивачем.

Таким чином, із наведеного аналізу можна зробити висновок, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, становить більш ніж через 9 років, тобто, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зважаючи на дату звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені і у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 по справі № 820/1502/17, які, в силу ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, як відповідачем, так і судом із вище досліджених судом копій документів було встановлено, що, у дійсності, основною метою звернення позивача до органу міграційної служби, є бажання позивача легалізації свого перебування на території України.

Однак, така підстава звернення не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, тому позивача згідно з пунктом 62 Керівництва УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на наведене, можна дійти висновку, що аргументи позивача про те, що він має намір створити сім`ю із громадянкою України, з якою проживає в цивільному шлюбі та яка має народити йому дитину, лише підтверджують вищенаведену мету (бажання) позивача щодо легалізації його перебування як мігранта за пунктом 62 наведеного Керівництва, проте, наведені обставини не можуть слугувати належними підставами у розумінні Закону №3671-УІ, Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються станом на дату подання заяви (листопад 2022р.), а надані позивачем інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать про те, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а, відповідно, не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, судом враховується і те, що з 24.02.2022р. в Україні через збройну агресію рф триває війна та у відповідності до позиції УВКБ ООН щодо повернення в Україну від березня 2022р. УВКБ не вважає Україну «безпечною країною походження» з огляду на нестабільність ситуації на всій території України (а.с.179-181 том 1).

Також і Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «ABUHMAID v. UKRAINE» (заява №31183/13) від 12.01.17 р., вказав, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. «Osman v. Denmark», § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання.

А у відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського суду з прав людини є джерелом права.

За викладених обставин, висновки відповідача про відмову позивачеві у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою, яка є очевидно не обґрунтованою, які зазначені відповідачем у оспорюваному наказі, відповідають вимогам пунктів 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також і судовій практиці Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин та перевіривши за критеріями, визначеними ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність прийняття оспорюваного наказу, суд приходить до висновку, що відповідач при прийнятті оспорюваного наказу діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим у адміністративного суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене та те, що судом не встановлено протиправності дій посадових осіб відповідача при прийнятті оспорюваного наказу (основної позовної вимоги), що свідчить про відсутність підстав для визнання судом протиправним та скасування оспорюваного наказу, то і позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (похідні позовні вимоги) задоволенню не підлягають, тому у цій частині позову позивачеві також слід відмовити.

Приймаючи до уваги вищевикладене, у задоволенні даного адміністративного позову позивачеві слід відмовити повністю.

З урахуванням того, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, судові витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 132, 138, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування наказу №211 від 19.11.2022р., зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва