Справа № 363/3592/22
Суддя: Катющенко В. П.
Дата ухвалення: 2023-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:363/3592/22
Провадження №2-а/755/77/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" травня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Яхно П.А.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Калашник О.М.

представника відповідача - Хоржевського Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправними і скасування рішення про примусове повернення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №16 від 04.10.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборону в`їзду йому в Україну на строк три роки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання в Білорусії, прибув до України шукати захисту відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. Так, проживаючи у Білорусії у його родини хотіли відібрати житло, погрожували йому та матері в`язницею, оскільки його мати боролася з державою та із-за неї звільнили серйозного офіцера. Після того, як він покинув територію Білорусії, його оголосили у розшук. 23.02.2011 він приїхав до м. Києва, винайняв квартиру та консультувався з юристами щодо оформлення його становища в Україні, якы отримали від нього 3,5 тисячі доларів США його паспорт, однак в подальшому зникли нічого не зробивши. У 2016 році він вступив у цивільний шлюб з громадянкою України, відкрив власну рекламну фірму на цивільну дружину та працював. Через його політичні переконання та втрату паспорту, не мав змоги зробити собі документи на проживання в України. З початком воєнних дій на території України, звернутися до ДМС не було можливим. 04.10.2022 його було затримано та доставлено до Вишгородського РВ ЦМУ ДМС, де на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у розмірі 5 100 грн, а також прийняте оспорюване рішення, яке він вважає таким, що не відповідає законодавству Україні. Так, в Україні на законних підставах проживає його цивільна дружина та дитина, які є громадянами України, а тому зобов`язання покинути Україну призведе до розлучення сім`ї. Також, позивач підпадає під ознаки біженця, однак подати заяву про визнання біженцем не було можливим, оскільки міграційна служба не приймає заяви про визнання біженцем, не дивлячись на те, що Україна взяла на себе позитивні зобов`язання по виконанню Конвенції про статус біженців і не відмовилась від них. Також, під час прийняття рішення відповідачем не було роз`яснено позивачу право скористатися правовою допомогою. Позивач активно підтримує українську армію, сам приймав участь у роботі територіальної оборони, надавав гуманітарну допомогу ЗСУ (передав автомобіль на потреби ЗСУ), надає іншу волонтерську допомогу, у тому числі, таку допомогу надає фірма, яку він організував в Україні.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.02.2023 відкрито провадження у даній справі, справа призначена до судового розгляду, запропоновано відповідачу подати відзив на позов, витребувано у відповідача докази.

07.03.2023, 11.04.2023, 04.05.2023 до суду представником позивача подані клопотання про приєднання доказів.

07.03.2023 представником позивача до суду подане клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого відмовлено в судовому засіданні 04.05.2023.

02 та 03.05.2023 представником відповідача подано до суду докази, які витребувані судом ухвалою від 07.02.2023.

В судовому засіданні 04.05.2023 представник позивача, адвокат Калашник О.М., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Додатково зазначила, що у позивача є реальні побоювання переслідування в країні походження у зв`язку із його політичними переконаннями. Позивач намагався отримати документи щодо свого легального перебування на території України, однак не зміг, а в подальшому з початком воєнних дій відповідач не приймав документів до 07.11.2022. При цьому оспорюване рішення було прийнято 04.10.2022, тобто, у період часу коли відповідач не приймав документів. 07.11.2022 позивач одразу звернувся до ДМС із заявою про надання статусу біженця, у прийнятті якої в усному порядку було відмовлено, що зумовило звернення позивача у письмовому вигляді, а в подальшому і до суду. З початком воєнних дій позивач виявляє активну підтримку ЗСУ, перебував у складі територіальної оборони, здійснює волонтерську діяльність. Також вважає, що за відсутності у позивача документів (паспорту), виконати рішення відповідача про повернення до країни походження або третьої країни, не можливо, а відповідач з цього приводу роз`яснень не надає.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Зазначив, що дійсно 23.02.2011 прибув до України тікаючи від переслідувань у Білорусії. Його мати судилася з державними органами, оскільки їх виселяли з квартири, відносно нього були порушені кримінальні справи та засуджено за крадіжку яку він не вчиняв. У м. Києві він знайшов юридичну фірму, яка мала займатися оформленням документів на право проживання в Україні, однак остання отримавши від нього гроші та документи, в тому числі паспорт, зникла. Він розумів що нелегально перебуває на території України, однак ні до органів ДМС, ні до поліції не звертався, оскільки боявся, що його повернуть в Білорусію. В Україні мін має цивільну дружину та дитину, активно допомагає ЗСУ, теробороні, займається волонтерською діяльністю.

Представник відповідача Хоржевський Д.Е. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити. Пояснив, що позивач прибув на територію України 23.02.2011. Із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, після спливу дозволеного строку перебування, своє становище не легалізував, документів для оформлення посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні не подавав. Розумів своє нелегальне становище в України понад 10 років та його наслідки. З приводу наявності переслідування позивача у Республіці Білорусь зазначив, що позивачем жодних доказів суду не надано. Офіційно в Україні позивач не працює, наявність цивільної дружини та дитини належними доказами не підтвердив, будь-яких родичів в Україні також не має.

Таким чином, суд вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 04.10.2022 головним спеціалістом Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Литвиненко Т.А., прийняте рішення, що затверджене т.в.о. начальника Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі змісту вказаного рішення убачається, що 04.10.2022 співробітниками Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області виявлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув на територію України 23.02.2011 по паспорту громадянина Республіки Білорусь № НОМЕР_1 від 10.12.2003, терміном дії до 06.06.2012. На момент прийняття рішення надав копію паспортного документу та копію свідоцтва про народження. 04.10.2022 Вишгородським відділом відносно зазначеного громадянина складено довідку про особу №1. Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 у своєї цивільної дружини. Вишгородським відділом встановлено, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 перебуває на території України з порушенням ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», так як ухилився від виїзду з території України після закінчення встановленого терміну перебування. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України вказаного громадянина притягнуто до адміністративного відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП (протокол ПР МКО 001831) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Закон № 3773-VI) нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 5 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Також, відповідно до п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою КМУ №150 від 15.02.2012, визначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11.09.2011.

Судом встановлено, що 04.10.2022 постановою заступника начальника Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн, за порушення п. 2 Порядку, затвердженого ПКМУ №150 від 15.02.2012, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Так, згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Станом на час розгляду даної справи сторона позивача доказів скасування вказаної постанови, суду не надала.

Крім того, ні позовна заява, ні пояснення представника позивача у судовому засіданні, не містять даних щодо неможливості звернення позивача до органів ДМС, у період з 2011 року до ухвалення оспорюваного рішення про примусове повернення до каїни походження або третьої країни, з оформленням документів на тимчасове проживання в Україні.

При цьому, у письмових поясненнях наданих позивачем 04.10.2022 т.в.о. начальника Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, позивач зазначає, що в України прибув 23.02.2011 по паспорту громадянина Республіки Білорусь № НОМЕР_1 від 10.12.2003, так як уникав переслідування з боку правоохоронних органів. На території України проживає з цивільною дружиною ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 . Будинок, як йому відомо, належить її матері ОСОБА_6 , в будинку також проживавють її батько ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_8 . Офіційного джерела доходів не має, однак допомагає по роботі дизайнером своїй цивільній дружині в ТОВ «Еффа Медіа Груп», де вона є директором. Рідних та близьких родичів на території України не має. Розуміє, що перебуває в Україні з порушенням строків перебування, до міграційної служби щодо продовження строку перебування або документування/обмін посвідкою на тимчасове/постійне проживання або з будь-яких інших питань не звертався. Вчасно не оформлював документи через свою недбалість та невідповідальне ставлення до міграційного законодавства. Також, до пояснень власноручно додав, що паспорт по якому прибув до України втратив. Зобов`язується звернутися до посольства Білорусії і отримати документ на повернення та виїхати з території України. Зазначає, що його цивільна дружина з якою він проживав, наразі проживає у його батьків в с. Ріга з його донькою ОСОБА_7 , однак документально підтвердити це не може так як у свідоцтві вписано не його справжнє прізвище.

Наведене свідчить, що позивач, порушуючи чинне законодавство України, розуміючи наслідки такого порушення, з особистих міркувань, у належний спосіб, не звернувся до органів ДМС з оформленням документів на право проживання в України.

Отже, позивачем порушено покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Крім того, посилаючись на наявні в Республіці Білорусь обставини, що перешкоджають поверненню позивача до країни походження, сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження таких обставин щодо особи позивача. Витяги із інтернет сайтів, не свідчать про наявність таких перешкод та безпосереднього переслідування позивача за будь-якими його поглядами. Наявність вироку про кримінальну відповідальність позивача також не підтверджено жодними доказами.

Також, суд не приймає до уваги посилання представника позивача, як на підставу для скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, на ту обставину, що позивач 20.02.2023 звернувся до УВКБ ООН з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки таке звернення було після прийняття оспорюваного позивачем рішення. Також, щодо оскарження до суду позивачем дій відповідача в частині відмови у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то останні не можуть бути предметом дослідження в межах розгляду даної справи та не можуть враховуватись судом вирішуючи питання про правомірність прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, оскільки таке звернення позивача відбулося після прийняття оспорюваного рішення. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача, що за наявності обґрунтованих підстав вважати можливість переслідування позивача у країні походження, останній не позбавлений можливості виїхати або бути примусово повернутий до третьої країни.

Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття оспорюваного рішення дотримано вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», з`ясовано усі дійсні обставини, наведено належні обґрунтування під час прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, а позивачем свідомо допущено порушення чинного законодавства України, оскільки позивач не звернувся до органів ДМС з оформленням документів на право проживання в України, офіційно в України не працевлаштований, будь-яких доказів наявності соціальних зв`язків на території України, доказів його професійної, публічної, політичної, волонтерської діяльності на території України, а також доказів які б свідчили про наявність обставин які перешкоджають поверненню позивача до країни походження або третю країну, суду не надав.

На підставі наведеного, суд вважає, що позов громадянина Республіки Білорусії ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

В той же час, ухвалюючи рішення про заборону громадянину Республіки Білорусії ОСОБА_1 в`їзд на територію України строком на три роки, відповідач своє рішення не обґрунтував.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Як роз`яснено в п.18 Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначені підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.

Так, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, оцінюючи підстави прийняття 04.10.2022 головним спеціалістом Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Литвиненко Т.А. рішення про примусового повернення до країни походження або третьої країни, громадянина громадянина Республіки Білорусії ОСОБА_1 із забороною в`їзду на територію України строком на три роки, суд приходить до висновку, що суб`єктом владних повноважень у вказаному рішенні взагалі не наведені ні підстави ні мотиви з яких останній виходив приймаючи рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України строком на три роки.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача, тоді як дане спростування, відповідно до ст. 77 КАС України, покладено на відповідача. У зв`язку з чим суд приймає до уваги доводи позивача і виходить з того, що відповідач не вмотивував своє рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України строком на три роки.

На підставі наведеного, суд вважає, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусії ОСОБА_1 в частині заборони останньому в`їзду на територію України строком на три роки є протиправним та підлягає скасуванню, а позов в цій часті підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 4, 9, 13, 15, 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 139, 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - У Х В А Л И В:

Позов громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправними і скасування рішення про примусове повернення - задовольнити частково.

Скасувати рішення головного спеціаліста Вишгородського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Литвиненко Т.А. від 04.10.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині заборони громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзду на територію України строком на три роки.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя: