Справа № 160/3923/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 року Справа № 160/3923/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №7009 від 07.12.2022р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2023р. громадянин Туреччини ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (предмету позову) від 20.03.2023р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 07.12.2022р. №7009 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути питання відносно оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.01.2019р. він прибув в Україну з республіки Туреччина, йому була видана посвідка на тимчасове проживання за № НОМЕР_1 зі строком дії до 16.12.2022р. У період перебування на території України 06.10.2022р. ним було укладено шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 з видачею відповідного cвідоцтва про укладення шлюбу. Після укладення шлюбу, 28.11.2022р. позивач звернувся до відповідача з метою продовження дії/отримання нової посвідки на тимчасове проживання, проте, відповідачем було прийняте рішення про відмову у оформленні (видачі) йому такої посвідки від 07.12.2022р. на підставі підпункту 11 пункту 61 Порядку №322 (в інших випадках, передбачених законом), при цьому, оригінал наведеної посвідки у позивача був вилучений. Позивач вважає вище наведене рішення протиправним та безпідставним з таких підстав, а саме: 1) оспорюване рішення не містить зазначення причин відмови, дане рішення позивач отримав лише 20.02.2023р. у приміщенні відповідача всупереч вимогам пункту 62 Порядку №322, якими передбачено прийняття рішень про відмову в оформленні (видачі) посвідки із зазначенням причин відмови, а також передбачено його вручення (надсилання рекомендованим листом) позивачеві, приймаючій стороні, не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття, а відповідно, позивачеві досі невідомі причини відмови в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні (вони не зазначені у рішенні); 2) відповідачем не враховано приписи постанови Кабінету Міністрів України №1202 від 21.10.2022р. за якими передбачено, що посвідки на тимчасове проживання, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022р. підтверджують законні підстави для тимчасового проживання в Україні та іноземні, а іноземці зобов`язані подати документи для обміну таких посвідок протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану; 3) оспорюване рішення не відповідає критерію необхідності в демократичному суспільстві, оскільки для позивача та його членів сім`ї така відмова є наслідком зміни способу життя родини; він не має коштів для існування у країні свого походження (Туреччині), оскільки працює в Україні; дружина проживає в Україні; через воєнний стан в Україні авіакомпанії призупинили авіасполучення з Україною, вартість квитків підвищилася, тому позивач не зможе покинути територію України (а.с.17-20).

Ухвалою суду від 06.03.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 04 квітня 2023 року та зобов`язано, зокрема, відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати всі копії документів, які були підставами для прийняття спірного рішення згідно до вимог ч.2 ст.77, ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.12).

20.03.2023р. на виконання вищенаведених вимог ухвали суду відповідачем до канцелярії суду надано письмовий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі згідно до п.37 Порядку №322. Відповідно до інформації, наявної у відповідача, 28.11.2022р. позивач звернувся до відповідача з метою обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку дії посвідки НОМЕР_6 від 17.12.2021р. виданої ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на підставі шлюбу позивача з громадянкою України (свідоцтво № НОМЕР_2 від 23.01.2021р.) строком дії посвідки до 16.12.2022р., тобто, підставою для видачі вказаної посвідки позивача було - воз`єднання сім`ї з громадянином України на підставі шлюбу за свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_2 від 23.01.2021р. (код 04/14), тоді як підставою для обміну вказаної посвідки у зв`язку із закінченням терміну її дії є воз`єднання сім`ї з громадянином України на підставі шлюбу за свідоцтвом № НОМЕР_3 від 06.10.2022р. Через наведені розбіжності працівниками відповідача 30.11.2022р. було сформовано витяг з Державних реєстрів про шлюб та про розірвання шлюбу та встановлено, що шлюб позивача за свідоцтвом № НОМЕР_2 від 23.01.2021р. (був підставою для видачі посвідки) розірвано 09.08.2022р. згідно актового запису №45, а у відповідь на запит відповідача ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було повідомлено, що 06.12.2022р. вказаним територіальним органом ДМС було прийнято рішення за №6684 про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача відповідно до підпункту 6-1 пункту 63 Порядку №322, яке позивачем не оскаржувалося. За викладеного, відповідач вважає, що позивач звернувся за обміном посвідки НОМЕР_6 у якої припинилися підстави для перебування на території України у зв`язку із розірванням шлюбу на підставі якого посвідку було видано та яку було скасовано рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, тобто, територіальним органом, який видавав посвідку, а отже, така посвідка не підлягає подальшому обміну у зв`язку із закінченням строку її дії, натомість, підлягає вилученню та знищенню згідно до п.п.4 п.71 Порядку №322. Саме зазначені обставини і були обрані відповідачем для прийняття спірного рішення про відмову у видачі посвідки позивачеві 07.12.2022р. відповідно до підпункту 11 пункту 61 Порядку №322, про що і зазначено у оспорюваному рішенні, вказане рішення було направлено позивачеві засобами поштового зв`язку 08.12.2022р. та вручено особисто позивачеві під підпис 20.02.2023р. Стосовно змісту оспорюваного рішення, відповідач вказує на те, що таке рішення та інші документи автоматично формуються та заповнюються у підсистемі «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП, уповноважена особа має доступ до внесення таких даних у відповідну форму і не має доступу до внесення змін у саму форму, встановленого зразка відповідно до постанови КМУ від 25.04.2018р. №322. Щодо сімейного стану позивача, то відповідач зазначає у відзиві, що шлюб між позивачем та громадянкою України дає позивачу підстави для оформлення дозвільного документу на проживання в Україні (тимчасової посвідки), проте, факт укладання шлюбу не надає іноземцю права законного перебування на території України. Також відповідач вказує і на те, що оскільки посвідка позивача № НОМЕР_1 була скасована відповідно до підпункту 6-1 п.63 Порядку №322 згідно рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 06.12.2022р., то дія постанови Кабінету Міністрів України №1202 від 21.10.2022р. на ситуацію позивача не розповсюджується, а відповідно, відповідач вважає, що дії відповідача щодо прийняття оспорюваного рішення відповідають вимогам та нормам чинного законодавства України (а.с.30-38).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 05.05.2023р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наданих учасниками справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Позивач у справі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Турецької Республіки, що підтверджується змістом копії його паспорту (а.с.6,43-60).

17.12.2021р. позивачеві була видана посвідка на тимчасове проживання в Україні за № НОМЕР_1 з підстави 04/14 (воз`єднання з сім`єю - внаслідок укладення шлюбу із громадянкою України ОСОБА_2 згідно свідоцтва про шлюб - НОМЕР_2 від 23.01.2021р.) із терміном його дії до 16.12.2022р., що підтверджується змістом копії наведеної посвідки та матеріалами справи (а.с.41-42, 74-77).

Відповідно до копії довідки від 07.02.2022р. №44 про реєстрацію місця проживання, громадянин Туреччини - ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 13.04.2021р. (а.с.7, 61).

28.11.2022р. позивач звернувся до ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні у зв`язку із закінченням строку її дії, до якої були додані, зокрема, і копія паспорту громадянки України ОСОБА_2 та копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.10.2022р., що підтверджується копією відповідної заяви, копією паспорту та копією наведеного свідоцтва про шлюб (а.с.62-65).

Під час розгляду вищенаведеної заяви позивача та перевірки поданих документів, відповідачем було з`ясовано, що шлюб позивача за свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 23.01.2021р. (що був підставою для надання посвідки НОМЕР_6) був розірваний 09.08.2022р. згідно даних витягів з Державних реєстрів цивільного стану про шлюб та про розірвання шлюбу від 30.11.2022р. (а.с.74-81).

Також, на запит відповідача, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області за №8010.6.2/64750-22 від 07.12.2022р. було повідомлено, що 06.12.2022р. було прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача № НОМЕР_1 відповідно до підпункту 6-1 пункту 63 Порядку №322, що підтверджується змістом наведеної відповіді (а.с.92-93).

Враховуючи вищезазначені обставини, 07.12.2022р. ГУ ДМС в Дніпропетровській області було прийнято рішення за №7009 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві на підставі підпункту 11 пункту 61 Порядку №322, яке було вручено під розписку особисто позивачеві 20.02.2023р., що підтверджується змістом копії наведеного рішення (а.с.27, 94).

Вказане рішення №7009 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 07.12.2022р. є предметом даного спору.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р.№3773-VI (далі-Закон №3773-УІ), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III (далі-Закон №2491-III), Положенням про ДМСУ №360, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (далі - Порядок №322).

Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затверджену постановою КМУ від 20.08.2014 року №360 встановлено, що ДМСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (п.1).

ДМСУ відповідно до покладених на неї завдань, крім іншого, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках (пп.8 п.4).

Пунктом 7 Положення встановлено, що ДМСУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, наведені приписи свідчать про те, що саме на відповідача як територіальний підрозділ ДМСУ, покладено повноваження щодо оформлення і видачі документів для тимчасового або постійного проживання в Україні.

Статтею 3 Конституції України встановлені права і свободи людини та їх гарантії , які визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч.3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону №3773-VI).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI встановлено, що возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно з абз.6 ч.1 ст.15 Закону №3773-VI передбачено, що в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, здійснюється за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Отже, Закон №3773-VI передбачає право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином/громадянкою України та посвідки на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.15 ст.4 Закону №3773-VI (возз`єднання сім`ї з громадянами України), становить один рік (п.5 ч.1 ст.5-1 Закону №3773-VI).

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання передбачений Порядком №322.

Відповідно до п.1,2 Порядку №322 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 1 пункту 3 Порядку №322 встановлено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто. Згідно з пп. 3 п. 7 Порядку №322 передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки здійснюється її обмін.

При цьому, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії (п.п.7 п.71 Порядку №322).

Відповідно до п.9 Порядку №322 визначено, що оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обмін посвідки здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Положеннями пунктів 21,22 Порядку №322 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Згідно з пунктами 35 та 36 Порядку №322 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Відповідно до пункту 41 Порядку №322 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 35 і 36 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Згідно з п.42 Порядку №322 визначено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пункт 61 Порядку №322 містить вичерпний перелік підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки, серед яких є, а саме: в інших випадках, передбачених законом (підпункт 11 пункту 61).

Копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні - пункт 62 Порядку №322.

Аналізуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, можна дійти висновку, що за наведеними нормами визначені права та повноваження підрозділу ДМСУ щодо перевірки обставин вказаних у заяві-анкеті особи та доданих до неї документів, у тому числі, і шляхом надсилання запитів до відповідних державних органів або їх територіальних органів та саме на територіальні органи ДМС покладено обов`язок прийняття рішень за такими заявами.

При цьому, наведеними нормами також визначено обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, прийняти рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідок із зазначенням причин відмови.

Так, судом установлено, що позивач 28.11.2022р., який уклав шлюб з ОСОБА_2 (громадянкою України) на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.10.2022р., у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 (строком дії до 16.12.2022р.), звернувся до ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою-анкетою № НОМЕР_4 про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку його дії (а.с.41-42,63).

За результатами розгляду вищенаведеної заяви позивача, відповідачем 07.12.2022р. було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві за №7009 на підставі підпункту 11 пункту 61 Порядку №322, тобто, з таких підстав, а саме: в інших випадках, передбачених законом (а.с.27,94).

Так, досліджений судом наведений вище зміст оспорюваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання містить посилання лише на підпункт 11 пункту 61 Порядку №322, проте, відомості про зазначення причин такої відмови у ньому відсутні (а.с.27,94).

За викладених обставин та враховуючи проаналізовані вищенаведені приписи чинного законодавства щодо процедури прийняття рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення у його тексті не було зазначено причин відмови, що є недотриманням та порушенням процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, яка визначена у пункті 62 Порядку №322.

Також, роблячи наведені висновки, судом враховується і те, що підпункт 11 пункту 61 Порядку №322 (в інших випадках, передбачених законом) не містить конкретно визначених підстав для відмови у видачі посвідки, а є бланкетною нормою, яка відсилає до іншого законодавства, тому зазначення у рішення про відмову у видачі посвідки загальної норми права (п.п.11 п.61 Порядку №322) без вказівки на конкретну підставу для такої відмови, не може вважатися виконанням законодавчо визначеного обов`язку, передбаченого пунктом 62 Порядку №322 (прийняття рішення про відмову із зазначенням причини відмови).

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 24.01.2020р. у справі №820/1719/20, який є обов`язковим до застосування адміністративними судами згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, слід зазначити, що за сталою судовою практикою та загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто, наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Прийняття безмотивованого рішення (що відбулося у даному випадку) відносно позивача, позбавляє його права на обізнаність причин прийняття відносно нього негативного рішення, спростування доводів суб`єкта владних повноважень, ефективного захисту своїх прав.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 71 рішення ЄСПЛ).

Також і в рішенні Європейського Суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» суд вказав, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, у даному випадку, відповідач (суб`єкт владних повноважень) не міг уникнути свого обов`язку щодо необхідності зазначення причин відмови у оспорюваному рішенні, що передбачено процедурою оформлення такого рішення, встановленою пунктом 62 Порядку №322.

За викладених обставин та враховуючи, що із досліджених вище копій документів встановлено оформлення відповідачем оспорюваного рішення без дотримання процедури, визначеної пунктом 62 Порядку №322 (не зазначення у рішенні причин відмови), що призвело до порушення права позивача на обізнаність причин прийняття щодо нього негативного рішення, суд приходить до висновку, що недотримання відповідачем наведеної процедури оформлення оспорюваного рішення є обґрунтованими підставами для визнання його судом протиправним та скасування.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем у ході судового розгляду справи не було доведено жодними належними, достатніми та достовірними доказами правомірність прийняття оспорюваного рішення з урахуванням аналізу обставин, встановлених судом та норм вищенаведеного законодавства у наведеній сфері правовідносин у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення аргументи відповідача з приводу того, що у ході перевірки поданих документів було встановлено, що шлюб позивача за свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 23.01.2021р. (що був підставою для надання посвідки НОМЕР_6) був розірваний 09.08.2022р. згідно даних витягів з Державних реєстрів цивільного стану про шлюб та про розірвання шлюбу від 30.11.2022р.; на запит відповідача ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області за №8010.6.2/64750-22 від 07.12.2022р. було повідомлено, що 06.12.2022р. було прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача № НОМЕР_1 відповідно до підпункту 6-1 пункту 63 Порядку №322, з огляду на те, що, по-перше, вказані обставини відсутні у оспорюваному рішенні, а отже, не були підставами для його прийняття; по-друге, наведені обставини не звільняли відповідача від обов`язку зазначення у оспорюваному рішенні причин відмови, що прямо передбачено пунктом 62 Порядку №322.

Судом критично також надається оцінка посиланням відповідача у відзиві на те, що посадова особа відповідача не має доступу до внесення змін до форми зразка такого рішення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №322, оскільки зазначені доводи жодними доказами не підтверджені та спростовуються самим відповідачем у відзиві про те, що уповноважена особа відповідача має доступ до внесення даних та інформації до відповідної форми рішення, а відповідно, така уповноважена особа при вказівці у рішенні по відмову у оформленні посвідки пунктів Порядку №322, мала обов`язок зазначити ще і причини такої відмови, що передбачено пунктом 62 Порядку №322.

Є безпідставними, тому відхиляються судом, і аргументи відповідача з приводу того, що відповідачем дотримано вимог надсилання позивачеві оспорюваного рішення та воно 08.12.2022р. було направлено йому засобами поштового зв`язку, що також передбачено процедурою, встановленою п.62 Порядку №322, оскільки таких доказів направлення спірного рішення позивачеві саме 08.12.2022р. (не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття), а саме: згідно квитанції про направлення, фіскального чеку і ін., відповідачем суду не надано, а відповідно, із наведеного можна дійти висновку, що відповідач порушив і наведену процедуру своєчасності інформування позивача щодо прийняття негативного рішення, яке стосується прав та інтересів позивача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши за критеріями, встановленими ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, оспорюваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні позивачеві, суд приходить до висновку, що спірне рішення прийняте відповідачем без дотримання процедури, встановленої пунктом 62 Порядку №322, а тому таке спірне рішення прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, оскільки судом встановлено, що рішення №7009 від 07.12.2022р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні не містить вказівки на конкретну причину відмови позивачу в оформленні та видачі йому посвідки, а відповідно, воно не може вважатися таким, що відповідає критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, у зв`язку із чим є таким що порушує права та інтереси позивача, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Окрім того, враховуючи те, що судом під час судового розгляду даної справи було встановлено протиправність прийняття оспорюваного рішення про відмову у оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві (основної вимоги), то позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 28.11.2022р. (похідної вимоги) також підлягають задоволенню, при цьому, із прийняттям відповідачем рішення з дотриманням вимог пункту 62 Порядку №322 та з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вийшовши у цій частині за межі позовних вимог, з урахуванням повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9,245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь позивача понесені ним згідно квитанції №9298-0556-7559-0042 від 28.02.2023р. судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. з урахуванням розміру ставки судового збору за подання позову немайнового характеру, встановленого ст.4 Закону України «Про судовий збір» (а.с.21).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №7009 від 07.12.2022р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №7009 від 07.12.2022р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, буд.7; ) повторно розглянути заяву позивача від 28.11.2022р. щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) з прийняттям рішення з дотриманням вимог пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 та з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул.В.Липинського, буд.7; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва