Справа № 460/3091/20
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2023-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 травня 2023 року м. Рівне №460/3091/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Дацюк В.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: представник Воронська Мирослава Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доЗахідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просила суд:

1. Визнати бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неповідомлення ОСОБА_1 розрахунку сум при звільненні, протиправною;

2. Визнати дії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 сум при звільненні протиправними;

3. Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 12 920,66 грн. відпускних, 6 592,69 грн. грошової допомоги у зв`язку з відпусткою, 13185,38 грн. вихідної допомоги при звільненні, недоплаченого заробітку за 1 робочий день в сумі 98,17 грн. та 96 246,42 грн. компенсації невикористаної відпустки, а всього 129 043,32 грн.;

4. Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.04.2020 по час постановляння рішення судом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на запит позивача про надання їй розрахунку усіх сум, належних до виплати, відповідач надав лише перелік сум, що були виплачені при звільнені, однак не вказав чим вони обґрунтовані та як розраховані вказані суми, чим вчинив протиправну бездіяльність. Також, позивач зазначила, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.05.2019, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 у справі № 460/3050/18 визначено середній заробіток позивача станом на 07.05.2019 в сумі 15042,69 грн., у тому числі посадовий оклад в сумі 9691 грн., доплата за вислугу років 48 % посадового окладу, 700 грн. доплата за ранг. Разом з тим, відповідач, безпідставно застосував при проведенні розрахунку при звільненні середній заробіток у розмірі посадового окладу, що спричинило недоплату позивачу відповідних платежів на суму 129043,32 грн. Також, позивач зазначила, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки не виплатив позивачу при звільненні всіх належних їй сум. Таким чином, позивач вважає, що існують достатні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи наведене ОСОБА_1 просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 05.05.2020 позовна заява залишалася без руху. Позивачу встановлювався строк для усунення недоліків позовної заяви. У вказаний строк позивач допущені недоліки усунув, відтак позовна заява вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 18.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито провадження у справі, та вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання.

Відповідачем у строк встановлений судом подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому він вказує на те, що на запит позивача було розрахунки усіх належних позивачу виплат при звільненні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині протиправної бездіяльності відповідача є безпідставними. Крім того, відповідачем зазначено, що у разі коли працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з посадового окладу. Оскільки станом на 21.04.2020 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.20217 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», посадовий оклад ОСОБА_1 становить 8450,00 грн., то середньоденний заробіток позивача становить 412,20 грн., із якого, відповідно, було проведено всі виплати при звільненні. Також, відповідач зазначив, що оскільки розрахунок відповідача з позивачем при звільнені здійснено у повному обсязі, то затримки розрахунку при звільненні не було, а тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною. Враховуючи наведене просив у задоволення позові відмовити повністю.

Ухвалою суду від 15.06.2020, за обґрунтованим клопотанням позивача та представника відповідача, було відкладено розгляд справи до 15.07.2020.

Ухвалою суду від 15.07.2020 клопотання Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі №460/3091/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій протиправними, стягнення коштів до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №460/2903/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу та зобов`язання вчинення певних дій.

Ухвалою суду від 25.01.2021 провадження у справі № 460/3091/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій протиправними, стягнення коштів, - поновлено. Розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено розгляд справи по суті на 03.03.2021.

Ухвалою суду від 03.03.2021, за обґрунтованим клопотанням представника відповідача, було відкладено розгляд справи до 29.03.2021.

Ухвалою суду від 29.03.2021 у задоволенні заяви представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, - відмовлено.

Ухвалою суду від 29.03.2021 клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі №460/3091/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій протиправними, стягнення коштів до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №460/2904/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій щодо видання наказу неправомірними, визнання неправомірним та скасування наказу.

Ухвалою суду від 31.08.2022 провадження у справі № 460/3091/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій протиправними, стягнення коштів, - поновлено. Розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено розгляд справи по суті на 12.09.2022.

Ухвалою суду від 12.09.2022, за обґрунтованим клопотанням позивача, було відкладено розгляд справи до 26.09.2022.

Ухвалою суду від 26.09.2022 клопотання ОСОБА_1 про заміну Головного територіального управління юстиції у Рівненській області його правонаступником у справі № 460/3091/20 - задоволено. Замінено Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області у справі № 460/3091/20 його правонаступником - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) (79000, площа Маркіяна Шашкевича, 1, м. Львів, ). Відкладено розгляд справи № 460/3091/20 в межах визначеного Кодексом адміністративного судочинства України строку, до 10 жовтня 2022 року.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді судове засідання 10.10.2022 не відбулося та було перенесено на 19.10.2022.

Ухвалою суду від 19.10.2022 клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі №460/3091/20 за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання дій протиправними, стягнення коштів до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №460/30858/2 за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення заробітної плати за час перебування у трудових відносинах за періоди з 13.10.2014 по 01.03.2015 та з 04.06.2015 по 18.03.2020.

Ухвалою суду від 27.03.2023 провадження у справі № 460/3091/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій протиправними, стягнення коштів, - поновлено. Розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено розгляд справи по суті на 03.04.2023.

Усною ухвалою суду від 03.04.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 19.04.2023.

Ухвалою суду від 19.04.2023, за обґрунтованим клопотанням позивача, було відкладено розгляд справи до 01.05.2023.

В судовому засіданні 01.05.2023 позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях. Просила позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 18.07.2022 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Так, наказом в.о. Державного секретаря Міністерства, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України № 775/к від 21.02.2020 відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.10.2016 № К/800/54811/15, постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 у справі № 817/1828/154, постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2015 у справі № 817/1828/15, наказу Міністерства юстиції України від 21.02.2020 № 772/к «Про скасування наказу», поновлено ОСОБА_1 з 04 червня 2015 року на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. З вказаним наказом позивача ознайомлено 19.03.2020 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 .

Разом з тим, 19.03.2020 ОСОБА_1 було вручено попередження від 26.02.2020 про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та звільнення із займаної посади не раніше 30 календарних днів з дня попередження.

01.04.2020 ОСОБА_1 звернулася із заявою до голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, згідно якої просила направити розрахунок компенсації за невикористані календарні дні відпустки та грошової допомоги у зв`язку з щорічною відпусткою, за весь період та в кожному випадку їх здійснення.

Наказом голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 24/03/к від 15.04.2020 звільнено ОСОБА_1 з посади начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 21.04.2020 відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з припиненням державної служби. Зобов`язано ліквідаційну комісію з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області провести із ОСОБА_1 повний розрахунок, виплативши компенсацію за невикористані 222 календарні дні відпустки та виплативши вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Листом голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 30/70-0-34-20/09 від 21.04.2020 було повідомлено позивача про порядок виплати грошової допомоги під час надання державним службовцям щорічної основної відпустки та виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Одночасно направлено розрахунок всіх проведених виплат на підставі наказів Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 19.03.2020 № 1/04 «Про надання відпустки ОСОБА_1 » та № 23/03/к «Про виплату грошової допомоги у зв`язку з відпусткою ОСОБА_1 » та від 15.04.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 83/10/18-20 від 01.06.2020 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 412,20 грн.

Згідно розрахунку виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 № 84/10/18-20 від 01.06.2020 виплати було проведено із посадового окладу 8450 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 у справі № 460/30858/22, яке набрало законної сили відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2023, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за посадою начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за період з 21.02.2020 по 18.03.2020 (включно) в сумі 12643,92 грн., сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику.

23.03.2023 на банківський рахунок позивача надійшла заробітна плата в сумі 10178,35 грн. на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду по справі № 460/30858/22 від 07.12.2022.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суду слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України "Про інформацію" від 02.10.1992 № 2657-ХІI (далі Закон № 2657-ХІI) .

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI)

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

У відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 4 тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Отже, усі мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, які у свою чергу зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у випадках визначених ч. 4 ст. 20 Закону № 2939-VI на протязі 20 робочих днів, надати на нього відповідь.

Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію визначений ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VІ, а саме: розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Суд зауважує, що вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому, згідно з п. 4 ст. 22 Закону № 2939-VІ, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неповідомлення ОСОБА_1 розрахунку сум при звільненні, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що на вимогу позивача листом голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 30/70-0-34-20/09 від 21.04.2020 було направлено розрахунок всіх проведених виплат на підставі наказів Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 19.03.2020 № 1/04 «Про надання відпустки ОСОБА_1 » та № 23/03/к «Про виплату грошової допомоги у зв`язку з відпусткою ОСОБА_1 » та від 15.04.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 », який містив загальні суми, що підлягали виплаті при звільнені ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву представник відповідача покликається на те, що розрахунок сум до виплати містився у розрахунковому листі, який було надано позивачу одночасно із відповіддю.

Разом з тим, з досліджених судом розрахунку всіх проведених виплат та розрахункового листа, які були надіслані відповідачем позивачу, судом не встановлено запитуваної інформації, тобто розрахунків, а саме не встановлено середньомісячної та середньоденної заробітної плати, які бралися при нарахуванні виплачених сум, а також не встановлено арифметичних обчислень, які застосовувалися при обрахунку сум до виплати.

З огляду на викладене, суд вбачає протиправну бездіяльність в ненаданні відповідачем запитуваної інформації у відповідь на запит позивача, оскільки ненадання розрахунків сум, що підлягали виплаті позивачу на його інформаційний запит, суд розцінює як пасивну поведінку, що є бездіяльністю.

Таким чином, відповідна позовна вимога позивача підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання дій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 сум при звільненні протиправними та стягнення з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 12 920,66 грн. відпускних, 6592,69 грн. грошової допомоги у зв`язку з відпусткою, 13185,38 грн. вихідної допомоги при звільненні, недоплаченого заробітку за 1 робочий день в сумі 98,17 грн. та 96 246,42 грн. компенсації невикористаної відпустки, а всього 129 043,32 грн., то суду слід зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року (далі - Закон № 889) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 статті 7 Закон № 889 державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Частиною 2 ст. 50 Закону №889 передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

6) премії (у разі встановлення).

Так, відповідачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу, що з дня поновлення на посаді та по день звільнення позивач була відсторонена від роботи, або не виконувала своїх трудових функцій чи була позбавлена будь якої складової заробітної плати.

Згідно із ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

З системного аналізу вказаних норм права та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач був зобов`язаних нарахувати та виплати позивачу усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Указані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Разом з тим, відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 83/10/18-20 від 01.06.2020 та розрахунку виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 № 84/10/18-20 від 01.06.2020 було застосовано при розрахунку сум належних позивачу при звільненні середньомісячну заробітну плату у розмірі посадового окладу 8450,00 грн. та середньоденну заробітну плату у розмірі 412,20 грн.

Однак, згідно наявної в матеріалах справи інформаційної довідки № 12.4-03/23/137 від 10.04.2023 позивачу за період з 21.02.2020 по 18.03.2020 було виплачено заробітну плату на суму 12643,92 грн., що відповідає середньоденній заробітній платі у розмірі 702,44 грн.

Таким чином, з метою захисту порушеного права позивача, суду слід частково задовольнити позовні вимоги, визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 сум при звільненні та зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), як правонаступника згідно ухвали суду від 26.09.2022, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 відпускні, грошову допомогу у зв`язку з відпусткою, вихідну допомогу при звільненні, заробітну плату за один робочий день та компенсацію невикористаної відпустки, що підлягали виплаті при звільненні, з врахуванням виплачених сум, із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 702 (сімсот дві) гривні 44 копійки.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22.04.2020 по час постановляння рішення судом, то суду слід зазначити наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту державних службовців визначені Законом України «Про державну службу».

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні державних службовців із служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці державних службовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення із служби.

Згідно зі ст. 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Період затримки розрахунку при звільненні це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Як зазначалося судом, відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання виплат при звільненні просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 по час постановлення рішення судом.

При цьому відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірної суми заробітної плати поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.

Оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100).

Згідно з абз.1 п.2 розділу ІІ Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п.2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Водночас суд зазначає, що позивачем неправильно наведено розрахунки строку затримки розрахунку та розміру середнього заробітку.

Як встановив суд, позивача звільнено зі служби наказом голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 24/03/к від 15.04.2020 звільнено ОСОБА_1 з посади начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 21.04.2020 відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з припиненням державної служби.

Позивача звільнено з посади із 21.04.2020, а виплата спірної суми здійснена лише 23.03.2023.

Таким чином, суд вважає, що строк затримки розрахунку складає з 22.04.2020 по 22.03.2023 включно, а середньоденну заробітну плату слід розраховувати шляхом ділення заробітної плати позивача за фактично відпрацьовані протягом лютого та березня 2020 року робочі дні на число робочих днів за цей період.

Згідно з інформаційною довідкою про заробітну плату, розмір заробітної плати позивача з 21 лютого по 29 лютого 2020 року склав 4214,64 грн.; з 01 березня по 18 березня 2020 року 8429,28 грн.

Так, середньоденна заробітна плата позивача становить 702,44 грн. (12643,92 грн. (розмір заробітної плати за період з 21 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року) / 18 (кількість робочих днів у вказаному періоді).

Разом з тим, зважаючи на внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) повинно виплатити ОСОБА_1 її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 22.04.2020 (наступний день після звільнення з служби) по 21.10.2020.

А тому, сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (702,44 грн.) на число робочих днів за період з 22.04.2020 по 21.10.2020 (125), становить 87805 грн.

Однак суд зазначає, що в порівнянні із заробітною платою в розмірі 12643,92 грн., яка була виплачена позивачу із затримкою, вищевказану розрахункову суму (87805 грн.) не можна вважати співмірною, оскільки така суттєво перевищує суму заробітної плати виплачену позивачу на виконання рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 Кодексу законів про працю України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №161/12771/15-ц).

Указані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Синтаксичний розбір текстуального змісту норми статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду дійти висновку, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.

Аналогічний висновок викладено Касаційним адміністративним судом Верховного Суду в постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та від 18.11.2021 у справі №200/5415/20-а.

Враховуючи обов`язковість вищевикладених висновків Верховного Суду, суд застосовує до обставин цієї справи наступні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України.

Суд враховує істотність частки простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком, а саме частка виплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 12643,92 грн. у сумі середнього грошового забезпечення за 125 дні (87805 грн.) становить 0,14 (12643,92 /87805).

З огляду на очевидну неспівмірність можливих до нарахування та виплати сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат становить суму 12292,70 грн. (702,44 грн. х 125 х 0,14) (за час затримки розрахунку при звільненні позивача).

Крім того, суд зауважує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в пунктах 39-41 постанови Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. На користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 840,80 грн., сплачена відповідно до квитанції № 99 від 12.05.2020.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неповідомлення ОСОБА_1 розрахунку сум при звільненні, протиправною.

Визнати дії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 сум при звільненні протиправними.

Зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 відпускні, грошову допомогу у зв`язку з відпусткою, вихідну допомогу при звільненні, заробітну плату за один робочий день та компенсацію невикористаної відпустки, що підлягали виплаті при звільненні, з врахуванням виплачених сум, із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 702 (сімсот дві) гривні 44 копійки.

Стягнути з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 по 21.10.2020 у розмірі 12292 (дванадцять тисяч двісті дев`яносто дві) грн. 70 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) судові витрати зі сплати судового збору на суму 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) (площа Маркіяна Шашкевича, буд.1,м. Львів,79000, ЄДРПОУ/РНОКПП 43317547)

Повний текст рішення складений 04 травня 2023 року

Суддя Д.П. Зозуля