Справа № 320/8504/23
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

02 травня 2023 року Київ № 320/8504/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Шевченко А.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася через електронний кабінет до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому позивачка просила суд:

- визнати протиправними дії відповідальних осіб Кабінету Міністрів України, що виявилися у відмові розглянути та надати відповідь на звернення громадянці України ОСОБА_1 від 16.01.2023;

- зобов`язати відповідача розглянути та надати відповідь на звернення у встановленому законом порядку з дня набрання чинності рішенням суду позивачці;

- стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду еквівалентну 10 прожиткових мінімумів в Україні станом на 2023 рік особи, що втратила працездатність.

Позовна заява сформована в системі «Електронний суд» 19.03.2023 та зареєстрована в суді 28.03.2023.

У зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам процесуального закону, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалою від 03.04.2023 позов залишив без руху з наданням позивачці п`ятиденного строку для усунення її недоліків. В ухвалі судом зазначені недоліки позовної заяви та запропоновані способи їх усунення шляхом подання до суду: оригіналу документа про сплату 2147, 20 грн. судового збору за вимоги майнового та немайнового характеру або доказів на підтвердження наявності за позивачкою відповідних пільг, які звільняють її від сплати збору відповідно до Закону.

Через систему «Електронний суд» 06.04.2023 від позивачки надійшли додаткові пояснення, які зареєстровані в суді 10.04.2023, відповідно до яких зазначила, що документально підтверджуючих доказів сплати судового збору нею не надано, оскільки вона звернулась до суду щодо визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії Кабінету Міністрів України, яким, на її думку, були порушені її конституційні права.

Суд зазначає, що предметом цього позову є дії відповідальних осіб Кабінету Міністрів України, що виявились, як стверджувала позивачка, у відмові розглянути та надати відповідь на звернення громадянці України ОСОБА_1 від 16.01.2023, у зв`язку із чим просила також стягнути моральну шкоду еквівалентну 10 прожиткових мінімумів в Україні станом на 2023 рік особи, що втратила працездатність.

Стверджувала, що за змістом ухвали про залишення позову без руху відбувається позбавлення її доступу до суду, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як на підставу звільнення її від сплати судового збору посилалась на положення пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Суд зазначає, що вказані вище підстави не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували станом на день звернення з позовом до суду незаконність рішень, дій чи бездіяльності відповідача по відношенню до позивачки, за наявності яких остання зазнала певної шкоди, у т.ч. моральної.

Зазначення в прохальній частині позову про визнання протиправними дії відповідальних осіб Кабінету Міністрів України, що виявились у відмові розглянути та надати відповідь на звернення громадянці України ОСОБА_1 від 16.01.2023, без розгляду справи по суті на цьому етапі не може вважатися незаконними діями чи бездіяльністю органу державної влади по відношенню до позивачки, оскільки такі обставини ще не встановлені та відсутнє рішення відповідного компетентного органу про констатацію такого порушення.

Крім того, як зазначено в ухвалі Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022 у справі № 380/1926/22, положення пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», можуть бути застосовані при зверненні до суду за оскарженням не будь-якого рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, таким рішенням, діями чи бездіяльністю повинна бути заподіяна шкода.

Втім, суд звертає увагу, що позовними вимогами в межах спірних правовідносин є дії Кабміну, які позивачка вважає протиправними, а також, як похідна, заявлена вимога про стягнення моральної шкоди, отже, в силу характеру спірних правовідносин та заявлених позовних вимог, позивачка не є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Більше того, згідно із частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб, а тому, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру. Якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою.

Тобто, вимога про відшкодування моральної шкоди, що визначена у грошовому вимірі та складає ціну матеріальних вимог, є майновою вимогою, а тому, судовий збір підлягає стягненню як за вимоги майнового характеру.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 08.11.2019 у справі № 400/100/19 (К/9901/29662/19) та постанові від 28.11.2018 у справі № 761/11472/15-ц (61-2367св18), в ухвалі від 09.09.2020 у справі № 202/507/20 (2-а/202/31/2020), в ухвалах від 16.03.2020 у справі № 9901/64/20, від 15.01.2020 у справі № 826/12286/15, від 30.07.2020 у справі № 9901/194/20.

Як зазначив Верховний Суд у своїй ухвалі від 30.06.2020 у справі № 560/3995/19, лише у справах, в яких предметом спору є правовідносини стосовно відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади особисто особі, така особа звільняється від сплати судового збору.

Отже передумовою для застосування положень пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», вже мають бути встановлені відповідним рішенням порушення органом державної влади прав особи, яка звертається за захистом до суду.

Положення частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України регламентують, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Таким чином, заявляючи у публічно-правовому спорі вимогу про відшкодування шкоди, у т.ч. моральної, вже має бути встановлений факт протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Із урахуванням викладеного суд доходить висновку, що заявлені в цьому позові позовні вимоги ОСОБА_1 не охоплюються визначеними у пункті 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передумовами для звільнення її від сплати судового збору.

Отже подання позову в цій справі є об`єктом справляння судового збору.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїй ухвалі від 29.12.2022 у справі № 320/931/22.

Через систему «Електронний суд» 08.04.2023 від позивачки надійшли додаткові пояснення, які зареєстровані в суді 10.04.2023. Ці додаткові пояснення аналогічні раніше поданим, різняться лише доповненням їх змісту відповідними нормами законодавства.

До цих додаткових пояснень не надано ані доказів сплати судового збору, розмір якого визначений судом в ухвалі від 03.04.2023, ані доказів наявності за позивачкою відповідних пільг, які звільняють її від сплати збору відповідно до Закону.

Окремо ОСОБА_1 зазначила, що вона є пенсіонеркою похилого віку, на підтвердження чого додала до позову копію пенсійного посвідчення, зазначила про скрутний матеріальний стан та про те, що пенсійні надходження не є доходом, а є соціальною виплатою, має статус ВПО, що підтвердила довідкою.

Посилалась на норми права щодо зменшення розміру судових витрата або звільнення від їх оплати, відстрочення та розстрочення судових витрат (статті 133 Кодексу), а також на статтю 8 Закону України «Про судовий збір», яка регламентує відстрочення та розстрочення сплати збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати та зазначила, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

При цьому такого клопотання позивачка не заявила.

Разом із тим, вирішуючи питання щодо наявності підстав для відстрочення, розстрочення чи звільнення позивачки від сплати судового збору, суд виходив із такого.

Відповідно до частини першої статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України суд, ураховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VI), ураховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону № 3674-VI).

Отже суд наділений повноваженням зменшити тягар несення судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас конструкція наведених правових норм дає підстави для висновку, що зменшення тягаря несення судових витрат є не обов`язком суду, а повноваженням за певних обставин.

При цьому в частині сплати судового збору законодавець визначив вичерпний перелік умов, за наявності яких можливе зменшення тягаря несення цих судових витрат.

Особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання та навести обставини щодо її майнового стану та, за наявності, обставини, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом права зменшити тягар несення судових витрат у частині сплати судового збору. Такі обставини повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Тобто звільнення від сплати судового збору допускається у виняткових випадках і залежно від обставин справи, обґрунтування пов`язаних із цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на цю особу.

Доказами рівня майнового стану фізичної або юридичної особи можуть бути наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.

Водночас окремий доказ, сам по собі, не свідчить про майновий стан, докази мають обґрунтовувати об`єктивні причини, які обумовлюють неможливість оплати судового збору.

На переконання суду жодних доказів на підтвердження незадовільного майнового стану позивачки до додаткових пояснень не додано. Такі докази відсутні й в матеріалах позову.

У такому випадку позивачці необхідно було підтвердити відсутність коштів на її банківських рахунках відкритих в установах банків та надати банківську виписку за останній рік із відображенням інформації по картковому рахунку, або іншу інформацію про доходи за останній рік, що передував зверненню до суду.

Ураховуючи, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення (відстрочення чи розстрочення) від сплати судового збору, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до поданого пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 позивачка є пенсіонеркою за віком, що не дає їй права на звільнення від сплати судового збору в контексті статті 5 Закону України «Про судовий збір», а представлений скриншот даних із пенсійної справи станом на 16.01.2023 не є достатнім доказом скрутного матеріального становища, оскільки із цих документів не можливо встановити річний дохід позивачки у виді пенсії та обрахувати суму цього доходу, із якої вбачалось би, що розмір судового збору в сумі 2147, 20 грн. перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивачки - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд констатує, що представлений скриншот із електронної пенсійної справи містить інформацію станом на 16.01.2023, у той час як жодних відомостей про отримані виплати за попередній, тобто 2022 рік, позивачкою не додано.

Суд уважає за необхідне зазначити, що позивачкою в порядку усунення недоліків позовної заяви не додано належних та достатніх доказів на підтвердження права на звільнення від сплати судового збору у відповідності до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а за відсутності таких підстав доказів сплати судового збору.

Таким чином позивачкою вимоги ухвали суду про залишення позову без руху в частині подання доказів сплати судового збору, не виконані. Отже недоліки позовної заяви не усунуті.

Гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 № R (81) 7: «В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Суд звертає увагу, що сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя.

Разом із тим, згідно з рішенням ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» право на суд не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, у тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Таким чином доводи позивачки в контексті обмеження їй доступу до суду ухвалою про залишення позову без руху з підстав несплати судового збору, у розумінні практики ЄСПЛ, не є обмеженням доступу до суду.

Згідно із частиною першою статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 6 частини п`ятої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з резолютивною частиною ухвали про залишення позовної заяви без руху від 03.04.2023 позивачку було попереджено судом, що у разі невиконання вимог ухвали позовна заява буде вважатись неподаною та повернута заявниці.

Позивачка також не скористалась правом на продовження встановленого судом строку на усунення недоліків, у разі його пропуску з поважних причин, наданим статтею 121 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому позивачці процесуальним законом гарантовано право на повторне звернення до суду в порядку, встановленому законом, у зв`язку з поверненням позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

У зв`язку з тим, що позивачка не усунула недоліки, про які зазначено в ухвалі від 03.04.2023, що набрала законної сили 03.04.2023 та є обов`язковою до виконання, та не надала доказів сплати судового збору, а судом не встановлено наявності за позивачкою пільг, що звільняють її від сплати збору відповідно до закону, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачці.

Оскільки позовна заява з додатками у паперовому вигляді до суду не подавалась, а сформована в системі «Електронний суд», суд обмежується лише процесуальним рішенням про її повернення.

Керуючись статтями 44, 45, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди повернути позивачці без розгляду.

Роз`яснити позивачці, що відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позов.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Шевченко А.В.