Справа № 140/2239/23
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року ЛуцькСправа № 140/2239/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з позовом до Луцької міської ради (далі відповідач) про визнання протиправним рішення від 30.11.2022 №37/43; зобов`язання надати дозвіл відповідно до заяви від 14.12.2021 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,10 га, яка розташована в с.Озерце Луцького району та за наслідками розгляду прийняти рішення у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України; відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що 14.12.2021 звернулася до Луцької міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність для індивідуального дачного будівництва земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, яка знаходиться в селі Озерце Луцького району. Листом від 04.01.2022 Луцька міська рада повідомила про неможливість задоволення заяви, оскільки згідно з Генеральним планом села Озерце земельна ділянка, на яку претендує позивач, відносяться до земель рекреаційного призначення. Позивач цю відмову оскаржувала у судовому порядку. Виконуючи рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі №140/1705/22, Луцька міська рада повторно розглянула заяву від 14.12.2021 та прийняла рішення від 25.11.2022 №37/43, яким знову відмовлено в порушення законодавства.

З таким рішенням ОСОБА_1 не погоджується та вважає його протиправним. Вказує, що в спірному рішенні відповідачем зазначено значну кількість законів та підзаконних актів, проте не вказано якому з них не відповідає розташування ділянки, на яку вона претендує.

Відповідно до статті 51 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

На думку позивача, в даному випадку відсутня невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Відтак, ОСОБА_1 вважає, що Луцькою міською радою безпідставно відмовлено в надані дозволу на розроблення документації із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,10 га, оскільки законодавством передбачено можливість надання земельних ділянок для дачного будівництва саме із земель рекреаційного призначення.

З урахуванням наведених підстав просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив та у задоволенні позову просив відмовити повністю. В обґрунтування цієї позиції вказав, оскільки в даному випадку щодо спірної земельної ділянки не затверджено жодної із вказаних у частиній третій статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» видів містобудівної документації (комплексний план, генеральний план населеного пункту, план зонування території, детальний план території) для села Прилуцьке Луцького району Волинської областіі, то в Луцької міської ради були законні підстави стверджувати про невідповдіність місця розташування земельних ділянок вимогам закону. При цьому вказує, що Генеральний план села Озерце затверджений рішенням Озерцівської сільської ради від 23.10.2017 №17-4/2017 «Про затвердження містобудівної документації «Генеральний план села Озерце»» не відповідає вимогам частини статті 24 та абзацу 4 частини другої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки не містить у своєму складі плану зонування. Як окрема містобудівна документація цей план не затверджувався. З метою забезпечення сталого розвитку території громади з додержанням принципу збалансованості державних, громадських та приватних інтересів рішенням Луцької міської ради від 22.12.2021 №24/52 вирішено розробити Комплексний план просторового розвитку території Луцької міської територіальної громади, який на цей час знаходиться на етапі розроблення. Саме цим планом і буде визначено напрямки та правовий режим використання територій приєднаних громад (в тому числі і спірної території).

У відповіді на відзив позивач зауважила, що Луцька міська рада суперечить собі, стверджуючи про відсутність генерального плану, адже в листі від 04.01.2022 «Про надання земельної ділянки в с. Озерце Луцького району» зазначено, що «земельна ділянка, позначена на викопіюванні з Публічної кадастрової карти України, знаходиться відповідно до Генерального плану села Озерце, затвердженого рішенням Озерцівської сільської ради від 23.10.2017 №17-4/2017 «Про затвердження містобудівної документації «Генеральний план с. Озерце», на території рекреаційного призначення». У той же час одним із підрозділів земель рекреаційного призначення є землі для індивідуального дачного будівництва. Тобто, місце розташування бажаної земельної ділянки не суперечить вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Крім того, сторони не зверталися із клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

14.12.2021 ОСОБА_1 звернулася до Луцької міської ради із заявою про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність для індивідуального дачного будівництва земельної ділянки площею 0,10 га, яка знаходиться на території Луцької об`єднаної територіальної громади біля села Озерце. До заяви було додано графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки (а.с.8).

Листом від 04.01.2022 №6.8-7/45/2022 Луцька міська рада повідомила позивача, що відповідно до Генеральним планом села Озерце, затвердженого рішенням Озерцівської сільської ради від 23.10.2017 №17-4/2017, земельна ділянка розташована на території земель рекреаційного призначення, тому бажана земельна ділянка не може бути надана для ведення індивідуального дачного будівництва (а.с.14).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі №140/1705/22 зобов`язано Луцьку міську раду розглянути на пленарному засіданні заяву ОСОБА_1 від 14.12.2021 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,10 га., яка знаходиться в с. Озерце Луцького району, та за наслідками розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (а.с.21-24).

Луцькою міською радою за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.12.2021 прийнято рішення від 30.11.2022 №37/43, яким відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва площею 0,10 га, яка розташована в селі Озерце Луцького району Волинської області (а.с.25).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктами «а», «б» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «б» частини першої статті 81 ЗК України однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

За змістом частин першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з підпунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом «ґ» частини першої статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлює стаття 118 ЗК України

Частиною шостою статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За приписами частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) розроблення проекту землеустрою; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Положення статей 118, 122 ЗК України надають відповідачу як органу місцевого самоврядування повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва та зобов`язують мотивувати відмову у наданні такого дозволу. Відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об`єкта вимогам, зазначеним у ЗК Україні, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку, або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Наведений у частині сьомій статті 118 ЗК України перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Як було встановлено матеріалами справи, спірним рішенням позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,10 га. При цьому відповідачем у цьому рішенні окрім перерахування ряду нормативно-правових актів, та зазначення про Генеральний план села Озерце, затверджений рішенням Озерцівської сільської ради від 23.10.2017 №17-4/2017, рішення Луцької міської ради від 22.12.2021 №24/52 «Про розроблення Комплексного плану просторового розвитку території Луцької міської територіальної громади», не вказано жодної підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Попередньо відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач листом від 04.01.2022 №6.8-7/45/2022 вказав, що бажана земельна ділянка знаходиться на території рекреаційного призначення. Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам закону відповідач вказав і у відзиві на позов.

Відповідно до статті 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації (стаття 51 ЗК України).

Землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (частина перша статті 52 ЗК України).

Відповідно до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за №1011/18306) землі рекреаційного призначення передбачають такий вид їх використання, як для індивідуального дачного будівництва (секція Е, розділ 07, підрозділ 07.3).

Отже, на думку суду, відповідач дійшов безпідставних висновків, що позначена земельна ділянка не може бути надана для індивідуального дачного будівництва у зв`язку з тим, що знаходиться на території рекреаційного призначення.

Оцінюючи доводи відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що передача безоплатно у власність вільних від забудови земельних ділянок (в тому числі для індивідуального дачного будівництва) неможлива без попереднього затвердження відповідної містобудівної документації, суд зазначає, що частиною третьою статті 24 Закону України 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон №3038-VI, у редакції зі змінами, внесеними Законом України від 17.06.2020 №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель») встановлено, що передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні:

генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території;

комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території;

план зонування території як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель»;

детальний план території.

Обмеження щодо передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам, визначені цією частиною, не поширюються на випадки:

розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи;

приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону;

надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

надання земельної ділянки для розміщення лінійних об`єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв`язку);

буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів;

будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об`єктів.

Передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених абзацами сьомим - дванадцятим цієї частини, за відсутності принаймні одного виду містобудівної документації, визначеного абзацами другим - п`ятим цієї частини, не допускається, якщо земельна ділянка, зокрема, віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земельних ділянок для дачного будівництва), лісогосподарського призначення.

Суд зауважує, що у спірному рішенні не зазначено про таку підставу для відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, як відсутність одного із перерахованих видів містобудівної документації на місцевому рівні. При цьому обов`язок розробити та затвердити містобудівну документацію на місцевому рівні покладається на орган місцевого самоврядування, а невиконання ним цього обов`язку не може бути підставою для відмови громадянам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки такою підставою може бути тільки невідповідність місця розташування об`єкта вимогам уже затвердженої містобудівної документації.

Відповідач надав суду витяг з Генерального плану села Озерце, який був затверджений рішенням Озерцівської сільської ради Ківерцівського району від 23.10.2017 №17-4/2017 (а.с.38, 41). Також відповідач зазначив, що затверджений генеральний план не містить план зонування території населеного пункту та що з метою забезпечення сталого розвитку території громади з додержанням принципу збалансованості державних, громадських та приватних інтересів Луцькою міською радою прийнято рішення від 22.12.2021 №24/52 «Про розроблення Комплексного плану просторового розвитку території Луцької міської територіальної громади» (а.с.39-40). Цим рішенням установлено строк проведення підготовчих процедур розроблення Комплексного плану до 30.10.2022.

За визначенням понять, наведених у пунктах 7, 9 частини першої статті 1 Закону №3038-VI (в редакції Закону від 17.06.2020 №711-IX), містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій; план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.

До набрання чинності Законом від 17.06.2020 №711-IX план зонування території міг розроблятися у складі генерального плану населеного пункту або як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану (абзац четвертий частини першої статті 17 Закону №3038-VI). Після внесення змін до Закону №3038-VI відповідно до Закону №711-IX, яким його доповнено статтею 16-1, передбачалось, що плани зонування територій населених пунктів у межах території територіальної громади розробляються у складі генеральних планів та включаються до складу комплексного плану одночасно із затвердженням відповідних генеральних планів (частина третя).

Матеріали справи не містять доказів, що бажане для ОСОБА_1 місце розташування земельної ділянка не відповідає чинному Генеральному плану села Озерце (чи навіть проекту плану зонування території населеного пункту), при тому, що відповідно до Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правил їх застосування, на землях рекреаційного призначення передбачена можливість індивідуального дачного будівництва, а передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадку приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону, не допускається за відсутності хоч одного із видів містобудівної документації, визначеного у частині третій статті 24 Закону №3038-VI, тільки у разі якщо земельна ділянка віднесена до категорії земель рекреаційного призначення (крім земельних ділянок для дачного будівництва).

Суд також наголошує, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Поряд з тим варто зауважити, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є тотожним передачі земельної ділянки у власність або користування, а лише свідчить про можливі наміри заявника щодо розробки проекту землеустрою із відповідним визначенням виду використання земельної ділянки в процесі розробки землевпорядної документації. Водночас надання такого дозволу не покладає обов`язку на орган, який його надав, у подальшому після розроблення документації із землеустрою її затвердити і не зобов`язує в майбутньому передати відповідну земельну ділянку у власність громадянину, якщо це суперечить вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові від 30.08.2018 у справі №826/5737/16 Великою Палатою Верховного Суду, надання дозволу уповноваженим органом на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її у власність або в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

На підставі аналізу наведених вище положень законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, та з урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 30.11.2022 №37/43 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не ґрунтується на положеннях статті 118 ЗК України й не містить жодної із перерахованої у ній підстави для його прийняття. Доводи відповідача у відзиві на позов також не дають підстав вважати, що визначене позивачем місце розташування земельної ділянки на час прийняття Луцькою міською радою спірного рішення не відповідає містобудівній документації на місцевому рівні.

Таким чином, спірне рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

Згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

У постанові від 28.05.2020 у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

Суд враховує також позицію Верховного Суду України у постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, відповідно до якої спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням наведеного та з огляду на те, що спір щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.12.2021 вже вдруге вирішується судом, недоведення відповідачем факту наявності визначених законом підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у цьому випадку буде саме зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,10 га за заявою позивача від 14.12.2021.

Відповідно до частини шостої статті 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Судом враховано, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі Указами Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 14 березня 2022 року №2119-ІХ), від 18 квітня 2022 року №259/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-ІХ), від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ), від 12 серпня 2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-ІХ), від 07 листопада 2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року№2738-ІХ), від 07 листопада 2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року№2738-ІХ), від 06 лютого 2023 року № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України № 2915-IX від 07.02.2023) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Законом України від 24.03.2022 №2145-XI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», який набрав чинності 07.04.2022, розділ X «Перехідні положення» ЗК України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється (підпункт 5).

З урахуванням наведених положень суд дійшов висновку про відстрочення виконання судового рішення в зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Крім того, на думку суду, відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, як про це просить позивач.

Частини п`ята та шоста статті 246 КАС України не встановлюють обов`язку суду у резолютивній частині рішення суду встановлювати судовий контроль за його виконанням.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановлення судового контролю може мати місце і на стадії виконання судового рішення за заявою сторони, на користь якої таке рішення ухвалене, за наявності обґрунтованих доводів та підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення у справі. Окремо слід вказати, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами. У цій справі позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, при цьому примусове виконання рішень суду у справах такої категорії забезпечується органами державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд задовольняє позов повністю, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 1073,60 грн., що підтверджуються квитанцією від 15.02.2023.

Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 4000,00 грн., суд зазначає наступне.

17.03.2022 від позивача надійшло до суду клопотання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. До вказаного клопотання додано: копію договору про надання правничої допомоги, копію ордеру, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, квитанцію про перерахунок коштів та фіскальний чек відділення поштового зв`язку, що підтверджує направлення примірника клопотання на адресу відповідача (а.с.61-67).

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Так, з матеріалів справи слідує, що 06.02.2023 між ОСОБА_1 та адвокатом Нестеруком Р.В. був укладений договір про надання правної допомоги №06/02/23. Вказаним договором визначено вартість послуг адвоката (гонорар) у розмірі 4000,00 грн. (а.с.64).

Таким чином, розмір гонорару адвоката встановлений договором у фіксованому розмірі, отже є визначеним, та не потребує детального опису робіт, визначеного частиною четвертою статті 134 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Згідно пункту 3.3 договору про надання правної допомоги №06/02/23 сторони погодили, що послуги надані згідно цього договору оплачуються замовником в термін не пізніше 14 днів з дня винесення рішення в даній справі.

Позивачем не подані докази фактичної оплати правничої допомоги в сумі 4000,00 грн., проте суд виходить з того, що відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №826/7375/18.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 4000,00 грн є співмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Луцької міської ради.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідач не подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Отже, позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить відшкодувати судові витрати у сумі 5073,60 грн (1073,60 грн витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, та 4000,00 грн витрати на правничу допомогу адвоката).

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Земельного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Луцької міської ради (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького, 19, ідентифікаційний код юридичної особи 34745204) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Луцької міської ради від 30 листопада 2022 року №37/43 «Про розгляд заяви громадянки ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва у с. Озерце Луцького району Волинської області».

Зобов`язати Луцьку міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,10 га за її заявою від 14 грудня 2021 року.

Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 5073,60 грн. (п`ять тисяч сімдесят три грн. 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк