Справа № 201/10233/22(2-а/201/26/2023)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2023-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 травня 2023 року м. Дніпросправа № 201/10233/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Давіденко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року (м. Дніпро, суддя Ткаченко Н.В.) у справі №201/10233/22

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

встановив:

У грудні 2022 року позивачка звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ГАА № 523254 від 28.10.2022 про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року позовні вимоги позивачки задоволені частково, а саме:

- постанову про накладення адміністративного стягнення серія ГАА № 523254 від 28.10.2022р. по справі про адміністративне правопорушення у відношенні позивачки за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 183КУпАП - скасовано;

- провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні позивачки за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 183 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Департамент патрульної поліції оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції зазначає, що винесена відповідачем постанова у справі про адміністративне правопорушення узгоджуються з підходом Конституційного Суду України (рішення №5-рп/2015 від 26.05.2015) до тлумачення положень ч. 1 ст. 276 КУпАП і не суперечить висновку цього Суду щодо недопустимості застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, при розгляді справ про адміністративне правопорушення за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, оскільки не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП.

КАС України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Позивач не надав жодних доказів, які спростовували б факт вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ст. 183 КУпАП.

До суду першої інстанції надавалися рапорти інспекторів Салівон Ю. та Кіпки В., які були напарниками інспектора, що виносив постанову. Також додавався рапорт Кротова І., який безпосередньо виносив постанову. В рапортах зазначено, що інформація щодо погрози фізичною розправою позивачкою не підтвердилася та вона зробила завідомо неправдивий виклик на спецлінію 102.

Натомість, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

На думку скаржника, саме безпосередні спостереження особи, а саме патрульного, які в подальшому було викладено у рапорті, є належними доказами по справі, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Отже, враховуючи всі обставини, інспектор обґрунтовано прийняв рішення про необхідність притягнення позивачки до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Таким чином, суд першої інстанції не проаналізував належним чином та не дослідив достеменно наявність скоєного позивачем правопорушення, яке мало місце, та всупереч цьому прийняв пояснення позивача як доказ, який має більш вагоме значення.

Скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивачка надіслала відзив на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою від 28.10.2022р. серія ГАА № 523254 по справі про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 183 КУпАП (а.с. №28).

Постанова мотивована тим, що 28.10.2022 о 12 год. 30 хв. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зробила завідомо неправдивий виклик на спеціальну лінію « 102» «погроза фізичною розправою». По прибуттю, інформація не підтвердилась.

Не погодившись із зазначеною постановою, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки, оскільки:

- відповідачем на підтвердження вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, яке полягало у завідомо неправдивому виклику поліції (ст.183 КУпАП), не надано жодного доказу, що вона умисно здійснила виклик поліції, оскільки бажала зірвати нормальну роботу служби, знаючи наперед про те, що у виклику немає ніякої необхідності;

- з наявних у справі доказів, судом першої інстанції встановлено, що позивачка побоювалась за своє життя, оскільки троє незнайомих чоловіків прийшли до неї у магазин та вимагали повернення майна, у зв`язку з чим, вона і викликала поліцію;

- надані представником УПП в Дніпропетровській області ДПП копії рапортів працівників поліції не можуть вважатися об`єктивними доказами у справі, оскільки ці особи є працівниками суб`єкта владних повноважень, які виконують функції забезпечення публічної безпеки і порядку, охорону прав і свобод людини та є зацікавленими особами (постанови Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16а та від 20.05.2020 у справі № 524/5741/16а);

- поліцейськими, які приїхали у складі екіпажу патрульної поліції на виклик позивачки, не було всебічно, повно та об`єктивно досліджено усі обставини справи, не отримано належних доказів, не встановлена вина позивачки та передчасно прийнято оскаржувану постанову;

- позовні вимоги позивачки до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволенню не підлягають, оскільки оскаржувана постанова не виносилась цим органом.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що на поліцію покладено завдання надання поліцейських послуг у сферах:

1) забезпечення публічної безпеки і порядку;

2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

3) протидії злочинності;

4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ст. 183 КУпАП завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань - тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 КУпАП постанова у справі по адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акту, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Згідно норм статей 251, 252, 280 КУпАП правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема 183 КУпАП, є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що спірна постанова не містить відомостей про докази, на підставі яких вона була винесена.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В рішенні від 21.07.2011 року у справі "Коробов проти України" ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають з співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто, таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення "поза розумним сумнівом".

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 дійшов висновку про те, що сама постанова про адміністративне правопорушення не може розцінюватись як беззаперечний доказ вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Отже, спірна постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не є належним та допустимим доказом такого порушення.

Виходячи з наведеного також неможливо перекладення на позивача обов`язку доведення відсутності правопорушення, оскільки це було б порушенням презумпції невинуватості.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, характеризується виключно прямим умислом, тобто суб`єкт правопорушення усвідомлює, що викликає працівників поліції за відсутності будь-яких підстав для цього, передбачає настання шкідливих наслідків від цього у виді відволікання працівників поліції від виконання службових обов`язків і бажає настання таких наслідків.

Разом з тим, самий лише факт того, що подія, з приводу якої був здійснений виклик, не підтвердилась, не вказує на завідому неправдивість виклику.

Також, колегія суддів зазначає, що перевірка повідомлення позивачки щодо «погрози фізичною розправою» не була здійснена належним чином, а саме: інспектором, який прийняв спірну постанову, не вчинялося будь-яких дій щодо встановлення трьох осіб, які згідно доводів позивачки перебували на місці події на час приїзду працівників поліції, та отримання відповідних пояснень для підтвердження або спростування зазначених позивачкою обставин.

Копії рапортів працівників поліції, на які посилається скаржник, не можуть вважатися об`єктивними доказами у справі, оскільки ці особи є працівниками суб`єкта владних повноважень, які виконують функції забезпечення публічної безпеки і порядку, охорону прав і свобод людини та є зацікавленими особами.

До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16а та від 20.05.2020 у справі № 524/5741/16а.

Отже, належних доказів умисного неправдивого виклику поліції матеріали справи не містять.

Згідно зі ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин суд, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача, оскільки скаржник не довів суду правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень постанови серії ГАА № 523254 від 28.10.2022.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року у справі №201/10233/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 3 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 04.05.2023 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко