Справа № 120/1276/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

05 травня 2023 р. Справа № 120/1276/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

15.02.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі військової частини НОМЕР_1 НГ України) про визнання протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні зі служби та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу такий середній заробіток за період з 22.02.2019 до 26.12.2022.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом начальника Західного ТУ НГУ від 18.02.2019 № 12 о/с позивача звільнено з військової служби у запас, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГ України від 22.02.2019 № 46 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 22.02.2019.

26.12.2022 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17.11.2022 у справі № 120/17484/21-а військова частина НОМЕР_1 НГ України здійснила перерахунок грошового забезпечення та виплатила позивачу кошти в сумі 64707,74 грн. Таким чином, оскільки остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням з військової служби було проведено лише 26.12.2022, позивач 12.01.2023 звернуся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку. Листом від 30.01.2023 за № 50/08/33-203 відповідач надав відмову, а тому за захистом своїх прав та інтересів позивач звертається до суду.

Ухвалою суду від 20.02.2023 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні. Серед іншого відповідач посилається на пропущення позивачем без поважних причин строку звернення до адміністративного суду та вважає, що суд повинен застосувати правові наслідки пропуску такого строку.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши наведені сторонами обставинами, судом встановлено недотримання позивачем строку звернення до суду, що перешкоджає прийняттю рішення по суті спору.

Відтак ухвалою суду від 04.04.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху із встановленням 10-денного строку з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви, виявлених під час розгляду справи по суті, шляхом подання до суду заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та надання суду доказів поважності причин його пропуску.

Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив з таких міркувань.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Щодо відліку строку звернення до адміністративного суду, то суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. При визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Згідно з ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Верховний Суд у постанові від 04 червня 2021 року у справі № 240/5442/20 дійшов висновку, що до правовідносин, пов`язаних зі стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягають застосуванню положення КАС України, яким передбачено місячний строк звернення до суду

При цьому перебіг процесуального строку з вимогою про стягнення середньо заробітку розпочинається з наступного дня, що настає за днем остаточного розрахунку (постанова Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 560/3338/19).

У цій справі позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за період з 22.02.2019 до 26.12.2022, посилаючись на те, що остаточний розрахунок при звільнені відбувся 26.12.2022. На підтвердження таких своїх доводів позивач надав виписку з карткового рахунку про зарахування коштів.

Втім, з позовом щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся лише 15.02.2023, тобто з пропущенням встановленого законом місячного строку звернення до адміністративного суду.

Суд зауважує, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України.

Водночас факт звернення позивача до відповідача із заявою щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та отримання відмови відповідача, оформленої листом від 30.01.2023 за № 50/08/33-203, не свідчить про необхідність обчислення строку звернення до суду з дати отримання позивачем такого листа, оскільки позивач не міг не знати про порушення відповідачем його прав та інтересів у зв`язку з не проведенням остаточного розрахунку при звільнені з військової служби, враховуючи, що остаточний розрахунок проведено з позивачем 26.12.2022.

Отже, на думку суду, відсутні підстави вважати, що перебіг строку звернення до суду з цим позову слід обчислювати з дня отримання позивачем вищезазначеного листа-відмови.

Позивач не був позбавлений права на звернення до суду з цим позовом в межах встановленого законом строку, але у позовній заяві не навів поважних причин, які б перешкодили своєчасному зверненню до суду.

Суд зазначає, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, внаслідок вчинення яких настають певні правові наслідки.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Таким чином, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18.

Крім того, установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень (див. постанову Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19).

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до іншої практики ЄСПЛ (справи "Пелевін проти України", № 24402/02, рішення від 20 травня 2010 року, п. 27; "Наталія Михайленко проти України", № 49069/11, рішення від 30 травня 2013 року, п. 31) право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Крім того, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України", правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Також, у відповідності до пункту 45 рішення ЄСПЛ "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, однак не додав до позовної заяви клопотання про його поновлення та докази поважності причин його пропуску, як це передбачено вимогами ч. 6 ст. 161 КАС України.

Факт пропущення позивачем строку звернення до суду встановлений вже після відкриття провадження у справі.

Відтак, оскільки невідповідність позовної заяви вимогам ч. 4 ст. 161 КАС України була виявлена судом після відкриття провадження у справі, позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху на стадії судового розгляду ухвалою суду від 04.04.2023. При цьому позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків, передбачений частиною першою статті 123 КАС України, а саме протягом 10 (десяти) днів з вручення (отримання) копії ухвали.

01.05.2023 до суду надійшла заява про поновлення провадження у справі. Як видно зі змісту цієї заяви, така позивачем на виконання вимог ухвали суду від 04.04.2023 про залишення позовної заяви без руху, а тому розцінюється судом як заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Обґрунтовуючи подану заяву позивач зазначає, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України в Україні запроваджено воєнний стан з 05:30 год 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався. Водночас згідно із статтею 64 Конституції України не можуть бути обмежені прав і свободи, передбачені зокрема статтею 55, яка кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, позивач вказує на те, що 25.01.2023 він був призваний для проходження військової служби по мобілізації до військової частини НОМЕР_1 і під час військового стану, будучи військовослужбовцем, без зайвого зволікання вчиняв всі можливі дії для того, щоб у найкоротший час захистити своє порушене право в суді.

Вирішуючи заявлене клопотання суд перш за все враховує визнання позивачем того факту, що остаточний розрахунок при звільнені зі служби відбувся з позивачем 26.12.2022.

Отже, місячний строк звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку за період з 22.02.2019 до 26.12.2022 закінчився 27.01.2023. Відтак позивач пропустив строк звернення до суду з цим позов, пред`явивши позовну заяву до суду 15.02.2023.

Оцінюючи наведені позивачем причин пропущення строку звернення до суду, суд зазначає, що проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 НГУ з 25.01.2023 по теперішній час, що підтверджується довідкою від 18.04.2023 за № 460, яка додана позивачем до заяви, не зупиняє перебігу строку звернення до суду.

Також закономірне обмеження свободи пересування військовослужбовця під час проходження ним військової служби автоматично не означає позбавлення його усіх інших передбачених законодавством прав, у тому числі можливостей для вчинення певних дій, спрямованих на захист своїх порушених права та інтересів, якщо військовослужбовець вважає, що такі його права та інтереси були порушені.

Крім того, суд зауважує, що до призову по мобілізації, позивач 12.01.2023 звернувся до відповідача із заявою щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та отримав відмову відповідача, оформлену листом від 30.01.2023 за № 50/08/33-203. Відповідно, факт звернення з вказаною заявою ще раз підтверджує обізнаність позивача щодо порушення його прав у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак триваюча пасивна поведінка особи не може свідчити про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав та інтересів, а незвернення до суду з позовом через неналежне використання своїх прав не може вважатися поважною причиною пропуску такого строку.

Щодо посилання на воєнний стан, як непереборну силу та підставу для поновлення позивачу строку звернення до суду, то суд зазначає таке.

Дійсно, починаючи з 24.02.2022 і включно до дати звернення позивача до суду в Україні діяв (і діє до цього часу) воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі Закон № 389-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За змістом статті 9 Закону № 389-VIII в умовах воєнного стану Президент України та Верховна Рада України діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Згідно зі ст. 12-2 Закону № 389-VIII в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Приписами статті 26 Закону № 389-VIII передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Отже, незважаючи на введення в Україні воєнного стану, Вінницький окружний адміністративний суд своєї роботи не припиняв, здійснював та здійснює свої повноваження, що визначені Конституцією та законами України.

Верховний Суд у постанові від 25.08.2022 у справі № 240/3771/21 вказав на те, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві.

Отже, саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу заявника, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.

На сьогодні Верховним Судом сформовано правову позицію, згідно з якою введення на території України воєнного стану не зупиняє перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, постанови Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 620/7233/21, від 24.10.2022 у справі №160/175/22 та від 22.09.2022 по справі № 140/13772/21).

Отже, введення воєнного стану може бути поважною причиною пропущення процесуального строку якщо це пов`язано не з загальними, а конкретними причинами, що практично, а не теоретично, заважали вчасно виконати процесуальну дію.

Разом з тим позивач таких конкретних причин не наводить, як і не надає доказів, які б вказували на те, що саме воєнний стан та пов`язані з ним обмеження (обставини) дійсно перешкодили йому своєчасно звернутися до суду з цим позовом. Також позивачем не доведено, що між пропущенням процесуального строку та введенням воєнного стану є безпосередній, прямий причинний зв`язок.

Крім того, суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що наведені у клопотанні підстави для поновлення строку звернення дійсно пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи (яка "сама повинна цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки") та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк, звернення до суду з адміністративним позовом.

Таким чином, оскільки позивач не навів обставин, які виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили його своєчасне звернення до суду з позовом, суд доходить висновку, що сам факт запровадження воєнного стану у цьому разі не може вважатися поважною причиною пропуску процесуального строку.

Також суд бере до уваги, що свої доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач не підтверджує належними та допустимими доказами.

Підсумовуючи, суд доходить висновку, що клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними (див. правову ухвали Верховного Суду від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18).

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до іншої практики ЄСПЛ (справи "Пелевін проти України", № 24402/02, рішення від 20 травня 2010 року, п. 27; "Наталія Михайленко проти України", № 49069/11, рішення від 30 травня 2013 року, п. 31) право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Крім того, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України", правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Також у відповідності до пункту 45 рішення ЄСПЛ "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Отже, незважаючи на залишення позовної заяви без руху та надання позивачу можливості подати клопотання про поновлення строку звернення до суду з доказами на його підтвердження, позивач у поданому клопотанні не навів поважних причин, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого законом строку, а обставини, на які він посилається, не свідчать про існування об`єктивних перешкод у реалізації позивачем свого права на судовий захист в межах такого строку.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена (ч. 3 ст. 240 КАС України).

Таким чином, оскільки факт пропуску позивачем строку звернення до суду виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і підстави для його поновлення, вказані представником позивача у відповідній заяві про поновлення строку звернення до суду, визнані судом неповажними, суд приходить до переконання про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, наведені, зокрема, в рішеннях від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13 лютого 2001 року у справі "Кромбах проти Франції", згідно з якими держава може встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

У рішеннях від 20 травня 2010 року в справі "Пелевін проти України" та від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, в тому числі щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 160, 161, 172, 240, 248, 256, 293, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена та підписана суддею 05.05.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович