Справа № 260/425/23
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2023-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2023 рокум. Ужгород№ 260/425/23
16:20 год

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Скраль Т.В.

при секретарі Шестак Н.В.,

за участю сторін:

позивач: ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася;

представник позивача: Саламаха Ростислав Русланович у судове засідання не з`явився;

відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті - представник Білова О.В.,

третя особа: ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), в особі представника ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, ), третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу,

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до статті 243 частини 3 КАС України 27 квітня 2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі складено 02 травня 2023 року.

25 січня 2023 року ОСОБА_1 через уповноваженого представника Саламаха Ростислава Руслановича звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з питань безпеки на транспорті, якою просить: 1) скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №341542 від 01.11.2022 року.; 2) закрити справу про адміністративне правопорушення.

30 січня 2023 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Для усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду:

- відомості про водія ОСОБА_2 або заяву про залучення такої особи до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

06 лютого 2023 року на виконання вимог ухвали, представником позивача подано до суду заяву про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Пустомитівським РВ УМВС України у Львівській області 17 жовтня 199 року, РНОКПП НОМЕР_2 .

09 лютого 2023 року ухвалою суду відкрито провадження в даній адміністративній справі. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Пустомитівським РВ УМВС України у Львівській області 17 жовтня 199 року, РНОКПП НОМЕР_2 , що проживає за адресою АДРЕСА_3 .

27 квітня 2023 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог від 10 квітня 2023 року (вх. № 8669/23), якою просить суд: 1) скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 340620 від 29 грудня 2022 року; 2) закрити справу про адміністративне правопорушення; 3) вирішити питання про розподіл судових витрат, яким стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

1. Позиції сторін.

Позивачка свої позовні вимоги аргументувала тим, що в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №344830 від 23.11.2022 року відсутній відбиток індивідуальної печатки посадової особи Укртрансбезпеки ОСОБА_4 , який виніс відповідний акт. Також, на запит водія, зі слів водія не було надано направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі). Водночас, ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання тому, що не зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, не здійснює господарську діяльність та не отримує прибуток від здійснення господарської діяльності, а лише володіє транспортним засобом, який передала громадянину ОСОБА_2 у тимчасове безоплатне користування, на підставі передачі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме автомобільні перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, тощо). Крім того, у постанові про застосування адміністративно-господарського штрафу №340620 від 29.12.2022 року відсутні обов`язкові реквізити, а саме: реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер, ким і коли видане свідоцтво про державну реєстрацію, серія, номер, ким і коли видана ліцензія.

01 березня 2023 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого вказано, що за кермом транспортного засобу знаходився водій ОСОБА_2 , який надав посвідчення водія НОМЕР_4 та товарно-транспортну накладну №10 від 23.11.2022 в якій зазначено відомості: замовник- ТОВ "СмартАвто Індастріз", вантажовідправник-ПП "Садові Рішення", вантажоодержувач -ТОВ "Смарт АвтоІндастріз", перевізник зазначений як "Eurocargo MLKOE25", але по-суті це не визначення суб`єкта господарювання, а є маркою транспортного засобу, зазначеного у документах на транспортний засіб. Дорожній лист під час перевірки не надавався. Оскільки, із наданих документів, визначити перевізника не можливо, то відповідальною особою в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт" є автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Належність автомобіля встановлена наданими водієм ОСОБА_2 реєстраційними документами. Позивач в своїй заяві не спростовує факту наявності тахографа в автомобілі, та не надав доказу наявності контрольної книжки водія. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суб`єкт владних повноважень правомірно застосував адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу на підставі статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Звертають увагу суду на той факт, що у товарно-транспортній накладній зазначено, що перевезення здійснювалось по маршруту м.Чернівці-м.Київ, а отже відстань склала більше 500 км, а отже, водій мав обов`язково дотримуватись режиму праці та відпочинку, який є обов`язком водія відповідно до статті 49 Закону України "Про автомобільний транспорт". Крім того, Порядком № 1567 визначені підстави для проставляння печатки, але у даній справі це не може бути підставою для скасування, оскільки такий листок у водія був відсутній.

23 березня 2023 року представником позивачки подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що ОСОБА_1 надала автомобіль, який належить їй, як фізичній особі, яка не здійснює підприємницьку діяльність у безоплатне користування, шляхом передачі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 , що не заборонено чинним законодавством. Також, вимога відповідача про надання доказів, що автомобіль передано у безоплатне користування не ґрунтується на жодних законодавчих актах чи нормах, які цього вимагають. Просить звернути увагу на те, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу, яка оскаржується, винесена відносно "ФОП ОСОБА_1 ", як начебто, автомобільного перевізника, водночас, ОСОБА_1 не є автомобільним перевізником у розуміння Закону України «Про автомобільний транспорт». Разом з тим, саме на замовника послуг покладається обов`язок виписувати товарно-транспортну накладну, а оскільки замовником є саме Товариство з обмеженою відповідальністю «СМАРТ АВТО ІНДАСТРІЗ», то саме ним мало бути виписано товарно-транспортну накладну відповідно до вимог чинного законодавства.

Третьою особою у строк встановлений в ухвалі суду від 09 лютого 2023 року не подано письмових пояснень та не повідомлено суд про причини неподання.

Позивачка або її уповноважений представник у судове засідання не з`явилися, однак про час і дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою суду про доставку електронного листа до електронного кабінету 28 березня 2023 року.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, однак про час і дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового повідомлення, яке повернулось до суду 20 квітня 2023 року із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечила та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що 23 листопада 2022 року посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на рейдову перевірку №004355 від 18 листопада 2022 року та графіка проведення рейдових перевірок від 18 листопада 2022 року було проведено перевірку транспортного засобу марки IVECO EUROCARGO ML120E25, номерний знак НОМЕР_5 , що належить ОСОБА_1 та водієм якого був ОСОБА_2 , (80-81).

За результатами такої перевірки складено акт №344830 від 23 листопада 2022 року, (а.с. 81). Відповідно до якого під час перевірки виявлено відсутність особистої чіп картки водія режиму праці та відпочинку, чим порушено вимоги статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Від надання пояснень водій відмовився.

14 грудня 2022 року Відділом державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті надіслано позивачці ОСОБА_1 (лист № 46900/26/24-22) копію акту №344830 від 23 листопада 2022 року та повідомили про необхідність прибуття 29 грудня 2022 року для участі у розгляді справи про допущення порушення законодавства про автомобільний транспорт водієм ОСОБА_2 на а.т.з. IVECO, д.н.з. НОМЕР_5 за актом №344830, складеним державними інспекторами Укртрансбезпеки, (а.с. 78 зворот).

29 грудня 2022 року за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, начальником Відділу державного нагляду (контролю) у закарпатській області прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу АО №340620, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано відповідальність, передбачену абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн, (а.с. 78).

Вважаючи постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу AO №340620 від 29 грудня 2022 року протиправною, позивачка звернулася до суду з метою її скасування.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірним питанням у даній справі є правомірність відповідача щодо накладення штрафних санкцій на ОСОБА_1 , як власника транспортного засобу.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-ІІІ).

Згідно зі статтею 6 Закону № 2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відповідно до ст. ст. 1, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення-перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачені види відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, які застосовуються до автомобільних перевізників.

Таким чином, як зазначено в частині 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв;

вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

У відповідності до Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті № 1567 від 08.11.2006 року, цей Порядок визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. Рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (стаття 33 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Таким чином, суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, які були виявлені посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті в ході перевірки, є автомобільний перевізник.

Позивач стверджує, що транспортний засіб їй належить на праві приватної власності, вона не є суб`єктом господарювання, тому що не зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, господарську діяльність не здійснює та прибуток не отримує. Транспортний засіб передала громадянину ОСОБА_2 у тимчасове безоплатне користування, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Як встановлено судом, згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ (серія та номер свідоцтва НОМЕР_6 ): марка транспортного засобу IVECO EUROCARGO ML120Е25, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , номер шасі НОМЕР_8 , ( а.с.9).

Згідно зроблених судом витягів із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.17, 18) відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 в реєстрі записів не знайдено.

За кермом транспортного засобу під час перевірки знаходився водій ОСОБА_2 , який надав посвідчення водія НОМЕР_4 та товарно-транспорту накладну № 10 від 23.11.2022 року.

Таким чином, суд встановив, що під час проведення перевірки посадовими особами відповідача не було з`ясовано особу автомобільного перевізника.

З огляду на те, що позивачкою на підставі наданих суду документів доведено, що вона не була перевізником у період проведення перевірки, а відповідачем не надано доказів на спростування цих доводів, суд доходить висновку, що позивач не може бути притягнута до відповідальності відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт».

Враховуючи вищевикладені та встановлені обставини, суд доходить висновку, що постанова про застосування адміністративно - господарського штрафу від 29 грудня 2022 року прийнята відносно ОСОБА_1 з порушенням визначення суб`єкту правопорушення, а тому є протиправною.

Щодо доводів відповідача, що товарно-транспортна накладна оформлена з порушеннями норми закону. Як вже зазначалося судом, що за кермом транспортного засобу знаходився водій ОСОБА_2 , який надав посвідчення водія НОМЕР_4 та товарно-транспорту накладну № 10 від 23.11.2022 року в якій зазначено відомості, (а.с.82 зворот):

Замовник: ТОВ "СмартАвто Індастріз".

Вантажовідправник -ПП "Садові рішення".

Ватажоодержувач-ТОВ "Смарт АвтоІндастріз".

Відповідно до статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Крім того стаття 1 Закону Про автомобільний транспорт" № 2344-III містить визначення товарно-транспортної накладної:

товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом;

За вимогами статті 48 Закону № 2344-III, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:

дата і місце складання;

вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;

вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;

пункти завантаження і розвантаження.

Порядок ведення та надання інформації з реєстру товарно-транспортних накладних визначається Кабінетом Міністрів України.

Положеннями статті 50 Закону "Про автомобільний транспорт" № 2344-ІІІ встановлено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Положення статті 50 Закону № 2344-ІІІ кореспондуються із положеннями статті 909 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм законодавства слід дійти висновку, що договір перевезення вантажу є двостороннім правочином, який повинен відповідати вимогам цивільного законодавства та укладатись виключно у письмовій формі.

При цьому, відповідно до частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що наявні в матеріалах справи докази (копії товарно-транспортної накладної) містять у собі суперечності, оскільки перевізника зазначено не суб`єкта господарювання, а марку транспортного засобу, що не дає підстави вважати їх належними доказами.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до товарно-транспортної накладної № 10 від 23 листопада 2022 замовником даного перевезення є Товариство з обмеженою відповідальністю «СмартАвто Індастріз».

Відповідно до пункту 11.2 11.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.97 оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом.

Засоби, що використовуються для реєстрації та обробки даних е-ТТН, мають відповідати вимогам Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» та забезпечувати захист інформації відповідно до Законів України «Про захист персональних даних», «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах».

Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що саме на замовника послуг покладається обов`язок виписувати товарно-транспортну накладну, а оскільки замовником є саме Товариство з обмеженою відповідальністю «СмартАвто Індастріз», то саме ним мало бути виписано товарно-транспортну накладну відповідно до вимог чинного законодавства та, як наслідок, на нього накладено адміністративно-господарський штраф у відповідності до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ.

Судом враховано при ухваленні судового рішення правову позицію Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2020 року по справі № 820/4624/17.

Крім того, суду вважає, що у даному випадку ОСОБА_1 , як власник транспортного засобу, не може вважатися суб`єктом відповідальності, до якого можуть застосовуватися положення абзацу третього частини першої статті 60 Закону України №2344-III, крім того, матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_1 у договірних відносинах щодо перевезення вантажу відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «СмартАвто Індастріз», що є самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що постанова №340620 від 29 грудня 2022 року Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу є необґрунтованою, прийнятою без урахування всіх обставин, які мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню.

Однією із вимог позивач просить закрити справу про адміністративне правопорушення.

Однак, суд звертає увагу позивача, що дана справа не є справою про адміністративне правопорушення, а є адміністративною справою. Адміністративна справа за ч.1 статті 4 КАС - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Стаття 238 КАС України визначає у яких випадках, суд закриває провадження у справі. Підстав для закриття провадження у справі судом не встановлено, а спір вирішено відповідно до вимог статті 245 КАС України, яка вказує на повноваження суду при вирішенні справи, де суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. В даному випадку, судом судовий спір вирішено по суті - шляхом задоволення позову частково.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Що стосується судових витрат, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини третьоїстатті 139 КАС Українипри частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачем завчасно визначена сума витрат на правничу допомогу, оскільки не надано доказів щодо фактичної сплати (квитанції) за такі послуги та не надано детальний опис виконаних робіт. Також звертають увагу суду, що розподілення судових витрат та витрат на правничу допомогу є правом суду, який приймає рішення та який виходить із принципу співмірності.

Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучив копію договору про надання правової допомоги від 20 січня 2023 року.

Відповідно до пункту 1.2 Договору обсягом і видом правової допомоги за цим Договором є представництво, захист Клієнта у Закарпатському окружному адміністративному суді у справі про визнання протиправним та скасування постанови про застосування адміністративно- господарського штрафу № 340620 від 29 грудня 2022 року з усіма правами, які надані позивачу за адміністративним позовом.

Розділом 4 Договору встановлено вартість правової допомоги у розмірі 3 500 грн. Рахунки за цим Договором здійснюється шляхом переказування безготівкових грошових коштів в сумі, яка встановлена пунктом 4.1. цього Договору, на рахунок Бюро впродовж 5-ти днів з дня підписання цього Договору.

Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2022 року у справі №340/323/21 дійшов правового висновку, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним та не потребує надання детального опису робіт на виконання положень частини 4 статті 134 КАС України.

Судова колегія у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зазначає, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

З огляду на що суд вважає, що позивачем доведено належними доказами понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

З урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи принципи співмірності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн..

Позивачка при поданні адміністративного позову сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією від 24 січня 2023 року № 9885-7907-2575-2433, (а.с. 14).

Таким чином, вказана сума судових витрат підлягає стягненню на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 242-246, 255, 295 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 , в особі представника Саламаха Ростислава Руслановича до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа ОСОБА_2 про скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову №340620 від 29 грудня 2022 року Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, ) судові витрати що складаються із судового збору в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень, 80 коп.) та витрати на правничу допомогу в розмірі 1 500 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень, 00 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяТ.В.Скраль