Справа № 420/13544/22
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2023-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/13544/22
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г.В.

Дата і місце ухвалення 20.01.2023 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, за участю третьої особи - Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправними дій, скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, за участю третьої особи - Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.06.2022 року №165 щодо заборони ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , паспорт серії та номер: НОМЕР_1 , в`їзд в Україну терміном на 3 (три) роки;

- визнати протиправним та скасувати подання ГУНП в Одеській області від 13.06.2022 року за №355/55114/02-2022;

- визнати недійсним рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 від 20.06.2022 року (№ посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_3 строком дії до 02.07.2022 року);

- визнати недійсним рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 від 23.06.2022 року (№ посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_5 строком дії до 31.05.2023 року).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.01.2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначив, що для того, щоб вважати особу такою, що загрожує національній безпеці, вказана особа має бути притягнута до кримінальної відповідальності, тоді як в даному випадку стосовно позивача відсутні будь-які вироки суду щодо притягнення його до кримінальної відповідальності. З огляду на зазначене апелянт вважає, що в даному випадку взагалі були відсутні правові підстави для заборони в`їзду на територію України.

На думку позивача, нормами чинного законодавства не передбачено можливості заборони в`їзду в Україну особам, які не вчинили жодних дій стосовно держави Україна.

Також апелянт посилався на те, що чинним законодавством, зокрема, Законом України «Про прикордонний контроль» та Порядком проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну, затвердженим наказом МВС України від 14.05.2018 року № 392, встановлено певну процедуру здійснення уповноваженими особами прикордонного контролю та визначено, що у разі якщо іноземець не володіє англійською або мовою держави, що межує з Україною, посадові особи на безоплатній основі залучають фахових перекладачів з довідково-інформаційного реєстру перекладачів ДМС України. Однак, під час проведення перевірки позивача у порушення зазначених вимог не було забезпечено фаховим перекладачем з мови, якою на достатньому рівні володіє позивач, що призвело до непорозуміння між іноземцем та посадовими особами прикордонної служби.

Позивач зазначає, що необхідність заборони в`їзду , яка має превентивний характер, не має доводитись вчинення особою протиправних діянь, проте має обґрунтовуватись, тобто посилання на можливість протиправної поведінки мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень тощо.

Однак, в даному випадку, як зазначає позивач, у рішенні про заборону в`їзду в Україну від 24.06.2022 року відсутні конкретні факти, які б свідчили про вчинення ним суспільно небезпечного діяння, а також відсутня достатня інформація, а саме, вирок чи підозра у відношенні нього, яке б становило загрозу національній безпеці України або громадському порядку, у зв`язку з чим остання підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

В апеляційній скарзі також зазначено, що він перебуває у шлюбі із громадянкою України ОСОБА_3 , що підтверджує наявність законних підстав його перебування на території України, а прийняття відповідачем рішень про скасування посвідок на тимчасове проживання фактично порушує його право на спільне проживання з сім`єю.

З огляду на зазначене вище апелянт просить скасувати судове рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Грузії, одружений на громадянці України ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 .

Позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , яка видана 06.07.2021 року органом 5103, терміном дії до 02.07.2022 року., закордонним паспортом громадянина Грузії НОМЕР_1 .

26.05.2022 року позивачем подано заяву до ГУ ДМС в Одеській області про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 .

Відповідачем було прийнято рішення про оформлення посвідки на тимчасове проживання строком дії до 31.05.2023 року.

13.03.2022 року Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України підготувало на адресу Головного управління ДМС в Одеській області подання №3577/55/114/02-2022 від 13.06.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання та заборону в`їзду на територію України ОСОБА_1 .

У змісті подання зазначено про те, що у відповідності до пункту 1 ст. 1, пунктів 1-3 ст. 2, підпунктів 1-2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України та відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням КМУ від 16.09.2020 року № 1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документованого посвідкою тимчасове проживання № НОМЕР_3 , виданою 06.07.2021 року органом 5103 (дійсна до 02.07.2022 року), закордонним паспортом громадянина Грузії НОМЕР_1 , який прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організації масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України.

Крім того, у поданні зазначено про те, що з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин Республіки Грузія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій, що може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

У зв`язку з вказаним Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України просило Головне управління ДМС в Одеській області розглянути подання у найкоротший термін.

20.06.2022 року ГУ ДМС в Одеській області за результатами розгляду подання Управління стратегічних розслідувань НПУ було прийнято рішення № 0432 про скасування посвідки на тимчасове проживання №800217376 строком дії до 02.07.2022 року громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23.06.2022 року ГУ ДМС в Одеській області за результатами розгляду подання Управління стратегічних розслідувань НПУ прийнято рішення №0660 про скасування посвідки на тимчасове проживання №800285188 від 01.06.2022 року терміном дії до 31.05.2023 року громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, 24.06.2022 року на підставі подання №3577/55/114/02-2022 від 13.06.2022 року та службової записки про скасування посвідки на тимчасове проживання Відділом міграційного контролю Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про заборону громадянину Грузії ОСОБА_1 в`їзду в Україну терміном на 3 роки до 24.06.2025 року.

Також встановлено, що комісією ГУ ДМС в Одеській області 31.07.2022 року було списано та знищено шляхом спалення визнані недійсними бланки посвідок та тимчасове проживання в Україні за період з 01.07.2022 року по 31.07.2022 року, в тому числі бланк посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_4 №800285188 від 01.06.2022 року терміном дії до 31.05.2023 року, про що складено акт №7 від 29.07.2022 року, затверджений начальником ГУ ДМС в Одеській області.

Не погоджуючись з рішенням Головного управління ДМС в Одеській області про заборону в`їзду в Україну строком на три роки, а також рішеннями про скасування посвідок на тимчасове проживання, а також поданням Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, ОСОБА_4 оскаржив їх до суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказував на те, що оспорюване рішення про заборону в`їзду в Україну та рішення про скасування посвідок на тимчасове проживання були прийняті Головним управлінням ДМС в Одеській області на підставі подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській, яке ґрунтувалось на матеріалах проведення оперативних заходів, доступ до яких обмежений. Суд дійшов висновку, що подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №3577/55/114/02-2022 від 13.06.2022 року підготовлено в межах компетенції, визначеної Законом України Про Національну поліцію, а тому, відповідач, отримавши відомості щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні, з посиланням на підпункт 4 пункту 63 Порядку №322, ухвалив спірне рішення. Враховуючи встановлені Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України обставини, які вказують на наявність загрози національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, у розумінні ч.1 ст.1 Закону України "Про національну безпеку України", а також з урахуванням відсутності обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ ДМС в Одеській області правомірно прийняло рішення про заборону в`їзду в Україну та про скасування посвідок на тимчасове проживання позивачу.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773).

Відповідно до пунктів 6, 7, 10 ст. 1 Закону № 3773, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 3 Закону № 3773 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 5 Закону № 3773 визначено підстави для видачі іноземцю або особі без громадянства, посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до п. 18 ст. 1 Закону № 3773 посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно ч. 21 ст. 5 Закону № 3773 технічний опис, зразки бланків посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 322 (далі Порядок № 322).

Пунктом 1 Порядку№ 322 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Як встановлено в ході розгляду справи, громадянин Грузії ОСОБА_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 строком дії до 02.07.2022 року. В подальшому, на підставі звернення громадянина Грузії ОСОБА_1 із заявою про обмін посвідки, останній був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_5 від 01.06.2022 року терміном дії до 31.05.2023 року.

Оскаржуваними рішеннями Головного управління ДМС в Одеській області від 20.06.2022 року та від 23.06.2022 року видані громадянину Грузії ОСОБА_4 посвідки на тимчасове проживання були скасовані на підставі пп. 4 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 322.

Відповідно до вказаного підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Пунктами 64-66, 68 Порядку № 322 встановлено, що рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення (крім випадку, визначеного підпунктом 6 пункту 63 цього Порядку).

Згідно п. 71 та п. 74 Порядку № 322, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі, зокрема, скасування посвідки. Посвідки знищуються територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.

Як встановлено в ході розгляду справи, підставою для скасування Головним управлінням ДМС України в Одеській області посвідок на тимчасове проживання гр. Грузії ОСОБА_4 стали відомості, зазначені Управлінням стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у поданні №3577/55/114/02-2022 від 13.06.2022 року, а саме відомості, отримані в ході проведення оперативно-розшукової діяльності, про прибуття позивача в Україну з метою вчинення протиправної діяльності, яка становить загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні та можуть призвести до порушення конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основи національної безпеки України" від 19 червня 2003 року № 964-IV, національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, кібербезпеки та кіберзахисту, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

Також статтею 1 цього Закону визначено, що загрози національній безпеці - наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Відповідно до ст. 3 Закону № 964-IV об`єктами національної безпеки є: людина і громадянин - їхні конституційні права і свободи; суспільство - його духовні, морально-етичні, культурні, історичні, інтелектуальні та матеріальні цінності, інформаційне і навколишнє природне середовище і природні ресурси; держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

Згідно частини першої статті 5 Закону № 964-IV основними принципами забезпечення національної безпеки є: пріоритет прав і свобод людини і громадянина; верховенство права; пріоритет договірних (мирних) засобів у розв`язанні конфліктів; своєчасність і адекватність заходів захисту національних інтересів реальним і потенційним загрозам; чітке розмежування повноважень та взаємодія органів державної влади у забезпеченні національної безпеки; демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією держави та іншими структурами в системі національної безпеки; використання в інтересах України міждержавних систем та механізмів міжнародної колективної безпеки.

Загрози національним інтересам і національній безпеці України визначені у статті 7 Закону № 964-IV, відповідно до якої на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є загроза посягань з боку окремих груп та осіб на державний суверенітет, територіальну цілісність, економічний, науково-технічний і оборонний потенціал України, права і свободи громадян; поширення корупції в органах державної влади, зрощення бізнесу і політики, організованої злочинної діяльності.

Абзацом сьомим статті 9 Закону № 964-IV передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України в межах своїх повноважень забезпечують виконання передбачених Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України завдань, здійснюють реалізацію концепцій, програм у сфері національної безпеки, підтримують у стані готовності до застосування сили та засоби забезпечення національної безпеки.

Згідно приписів ч.1 статті 7 Закону України Про Національну поліцію під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Статтею 2 Закону України Про Національну поліцію на Національну поліцію покладено завдання забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності.

Підпунктами 1-4 частини 1 статті 23 Закону України Про Національну поліцію встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, затвердженого наказом Департаменту від 06.11.2019 № 17, Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України є структурним (відокремленим) підрозділом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України та згідно із законодавством України здійснює оперативно-розшукову діяльність.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №3577/55/114/02-2022 від 13.06.2022 року підготовлено в межах компетенції, визначеної Законом України Про Національну поліцію.

З урахуванням відомостей зазначених у вказаному поданні, які свідчать про наявність підстав для висновку про загрозу національній безпеці України, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні з боку громадянина Грузії ОСОБА_1 , а також з урахуванням відсутності обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно правомірності прийнятих Головним управлінням ДМС України в Одеській області рішень від 20.06.2022 року № 0432 та від 23.06.2022 року № 0660 про скасування позивачу посвідок на тимчасове проживання в Україні.

Що стосується позовних вимог громадянина Грузії ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.06.2022 року №165 щодо заборони в`їзду в Україну терміном на 3 (три) роки, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 9 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Статтею 13 Закону № 3773 визначені підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.

Так, відповідно до ч. 1 цієї статті в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю, якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Частиною 3 статті 13 Закону № 3773 рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється визначається Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом МВС від 17.12.2013 року № 1235 (далі Інструкція № 1235).

Пунктом 3 Інструкції № 1235 передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

При цьому п. 4 Інструкції № 1235 передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають визначені цією Інструкцією відомості про особу, в тому числі, і відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну (п. 5 Інструкції № 1235).

Відповідно до п. 6 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Таким чином зазначеними вище нормативно-правовими актами закріплено право Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю, якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, приймати рішення про заборону в`їзду іноземцям або особам без громадянства на територію України.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції стосовно того, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд, а необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку, визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Враховуючи мету запровадження норм, які встановлюють обмеження іноземцям або особам без громадянства в`їзду в Україну, розширене тлумачення статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у поєднанні з пунктами 3, 4, 5, 6 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої Наказом МВС України № 1235 від 17.12.2013, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що рішення про заборону в`їзду в Україну може бути прийняте органами ДМС, окрім іншого, на підставі інформації органів поліції, отриманої під час здійснення ними своїх повноважень, яка вказує на наявність обґрунтованих припущень, що певна особа може порушувати законодавство України (громадський порядок). При цьому, така інформація має бути доведена до органів ДМС у будь-який спосіб (лист, довідка, клопотання, заява та ін.) та містити дані, достатні для належної ідентифікації особи, про заборону в`їзду якої йде мова.

В даному випадку оскаржуване позивачем рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.06.2022 року №165 щодо заборони ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, в`їзду в Україну терміном на 3 (три) роки також було прийнято на підставі подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №3577/55/114/02-2022 від 13.06.2022 року, в якому зазначено відомості про встановлення в ході оперативно-розшукових діяльності обставин щодо прибуття громадянина Грузії ОСОБА_1 до України з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організації масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України.

Таким чином, оскаржуване позивачем рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.06.2022 року №165 щодо заборони в`їзду в Україну прийнято на підставі подання уповноваженого органу, яке містило інформацію про наявність реальних та/або потенціальних загроз національній безпеці України, законним інтересам громадян України та інших осіб, громадському порядку, що надавало Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області право розглянути питання щодо прийняття рішення про заборону громадянину Грузії ОСОБА_1 в`їзду в Україну.

В свою чергу, під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції колегії суддів з листа Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2023 року стало відомо про перебування в провадженні судді Київського районного суду м. Одеси Войтова Г.В. кримінальної справи № 520/14082/17 (провадження № 1-кп/947/79/23) відносно ОСОБА_1 по обвинуваченню його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому, з вказаного листа суду стало відомо про те, що кримінальна справа на даний час не розглянута, а обвинувачений не з`являється в судові засідання Київського районного суду м. Одеси через заборону виїзду на територію України.

У зв`язку з вказаними обставинами апеляційним судом було направлено на адресу Київського районного суду м. Одеси запит про надання відомостей про можливість розгляду даної кримінальної справи без участі обвинуваченого у судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Одеси, а також про вжиття судом заходів щодо виклику обвинуваченого ОСОБА_1 у судові засідання Київського районного суду м. Одеси по розгляду зазначеної вище кримінальної справи тощо.

У відповідь на запит П`ятого апеляційного адміністративного суду Київський районний суд м. Одеси повідомив про те, що кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України № 0001169 порушене 05.05.2017 року надійшло до суду 20.08.2019 року. Також повідомлено про те, що 24.08.2018 року з Одеського апеляційного суду до Київського районного суду м. Одеси надійшов затверджений прокурором обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003849 від 15.06.2016 року у відношенні, зокрема, ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2019 року вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне кримінальне провадження.

Київський районний суд м. Одеси повідомив про те, що судові засідання по розгляду даного кримінального провадження неодноразово відкладались, зокрема, у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_1 .

Крім того, зазначено про неможливість розгляду даного кримінального провадження без участі обвинуваченого ОСОБА_1 , без порушень вимог чинного законодавства.

26.04.2023 року представником позивача у справі були подані до суду апеляційної інстанції пояснення, в яких вказано також на наявність у провадженні Біляївського районного суду Одеської області кримінальної справи № 496/3271/19 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 185 КК України.

Представник позивача посилався на те, що оскаржуваним рішенням Головного управління ДМС в Одеській області позивача фактично позбавлено права на судовий захист, оскільки ОСОБА_1 не має можливості бути присутнім на судових засіданнях в рамках кримінальних проваджень, що перебувають у Київському районному суді м. Одеси та Біляївському районному суді Одеської області для доведення своєї невинуватості.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому стаття 6 Конвенції гарантує кожному обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення; e) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Основним принципом, який регулює застосування статті 6, є справедливість (Справа «Грегачевич проти Хорватії» (Gregaиeviж v. Croatia), § 49).

Загальні вимоги справедливості, що містяться у статті 6, застосовуються до всіх кримінальних проваджень незалежно від типу правопорушення, яке розглядається.

Вимоги справедливого судового розгляду є суворішими у сфері кримінального права, ніж у цивільному аспекті статті 6 («Морейра Ферейра проти Португалії (№ 2)» (справи Moreira Ferreira v. Portugal (no. 2)) [ВП], § 67; «Кармель Саліба проти Мальти» (Carmel Saliba v. Malta), § 67).

В свою чергу, стаття 129 Конституції України визначає, що основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держав, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому, положення статті 318 КПК України встановлюють, що судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження. Судове засідання відбувається у спеціально обладнаному приміщенні - залі судових засідань.

Таким чином судом апеляційної інстанції в ході розгляду даної справи встановлено, що відносно громадянина Грузії ОСОБА_1 в якості обвинуваченого порушені кримінальні провадження, які на даний час перебувають на розгляді Київського районного суду м. Одеси та Біляївського районного суду Одеської області, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 набув певних процесуальних прав та обов`язків, гарантованих Конвенцією, Конституцією України та процесуальним законодавством, зокрема, КПК України.

Однак, у зв`язку із прийняттям Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області оскаржуваного рішення про заборону громадянину Грузії ОСОБА_1 в`їзду в Україну строком на три роки, позивач фактично позбавлений права на справедливий суд у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, права бути присутнім у засіданнях судів, здійснювати свій захист від кримінального обвинувачення, викладати свої усні пояснення, зауваження та ін., позбавлений права на рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також права на забезпечення доведеності вини, що є недопустимим у демократичній та правовій державі.

В свою чергу, держава України зі свого боку також позбавлена можливості забезпечення верховенства права при розгляді даних кримінальних проваджень.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що оскаржуване позивачем рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.06.2022 року №165 є несумісним із гарантіями справедливого судового розгляду кримінальних проваджень, в яких громадянин Грузії ОСОБА_1 є обвинуваченим.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що оскаржуване рішення прийнято Головним управлінням ДМС в Одеській області без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв`язку з чим не може вважатись обґрунтованим, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для його скасування.

Що стосується позовних вимог громадянина Грузії ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 13.06.2022 року за №3577/55/114/02-2022, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9. Зокрема, в п. 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Ст. 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Згідно п. 19 ч. 1 ст.4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, в якому містяться дані, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну певній особі, скасування посвідки на тимчасове проживання тощо саме по собі не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, яке створює правові наслідки для особи.

Суд також вірно вказав на те, що подання являється лише документом-носієм доказової інформації про відомості, на підставі яких суб`єктом владних повноважень може бути прийнято відповідні рішення, зокрема, про заборону особі в`їзду в Україну, скасування посвідки, які і породжує для позивача певні негативні наслідки та впливають на його права, обов`язки та законні інтереси.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

На підставі вищезазначеного колегія суддів вважає, що оскарження спірного подання не передбачено в порядку будь-якого судочинства, оскільки не містить ознак індивідуально-правового акту та не може бути самостійним предметом позову.

Отже, очевидною є відсутність спору між ОСОБА_1 та Управлінням стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, який би підлягав розгляду судом.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Статтею 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини та надану їм правову оцінку, колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а також про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, що стосується оскарження подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 13.06.2022 року за №3577/55/114/02-2022.

Згідно ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як встановлено з матеріалів справи, при зверненні до суду першої інстанці позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2879 грн згідно квитанцій ID3875-4940-2520-8362 від 22.09.2022 року, ID1185-5808-9068-4222 від 10.10.2022 року, ID4566-1967-6108-3558.

Крім того, при зверненні з апеляційною скаргою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 5956 грн. згідно квитанцій № від 29.03.2023 року та № від 04.03.2023 року.

Враховуючи висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення однієї позовної вимоги немайнового характеру, стягненню на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає судовий збір сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 2482 (дві тисячі чотириста вісімдесят дві) грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.06.2022 року №165 про заборону громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 в`їзду в Україну терміном на три роки до 24.05.2025 року.

В частині позовних вимог громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправним та скасування подання від 13.06.2022 року за №3577/55/114/02-2022 провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 2482 (дві тисячі чотириста вісімдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук