Справа № 308/2450/23
Суддя: Зарева Н. І.
Дата ухвалення: 2023-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/2450/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Зарева Н.І., за участю:

секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Котубей О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , до

Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, адреса: м. Ужгород, вул. Олега Кошового, 2,

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області про скасування постанови інспектора старшого лейтенанта поліції 1 роти батальйона Управління патрульної поліції в Закарпатській області Семенко Марії Василівни серії ЕАР № 6465476 від 27 січня 2023 року за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що в нього був відсутній умисел на вчинення адміністративного правопорушення. У день вчинення правопорушення його донька ОСОБА_2 погано почувалась і їй терміново необхідно було відвідати лікаря, а відтак він вчинив дане правопорушення у стані крайньої необхідності. До постанови не додано жодного доказу, який свідчив би про наявність його вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення. Поліцейський, розглянувши справу на місці зупинки транспортного засобу не дав йому можливість скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, а також проігнорував вимоги ч. 2 ст. 33 КУпАП щодо загальних правил накладення адміністративного стягнення, що унеможливило виконання вимог ст. 245 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

24 березня 2023 року представник відповідача подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що дії працівника поліції під час складання постанови відповідають вимогам закону. Позивач порушив вимоги дорожнього знаку 5.16 "Рух по смугам", за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП. У ході перевірки інформації за наявними базами інспектор встановив, що водій ОСОБА_1 керував автомобілем, будучи позбавленим права керування транспортними засобами на підставі рішення суду, чим порушив пп. а) п. 2.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог пп. а) п. 2.1 ПДР України, працівник поліції прийняв рішення про складання

адміністративних матеріалів щодо позивача, після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Всі усні доводи позивача були взяті до уваги при розгляді справи про адміністративні правопорушення, письмових пояснень позивач не надав. На підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП, шляхом поглинання більш легкого правопорушення тяжчим поліцейський виніс постанову за ч. 4 ст. 126 КУпАП та наклав стягнення на правопорушника в розмірі 20 400,00 грн. Позивача було ознайомлено зі змістом постанови та було запропоновано отримати її копію під підпис, на що позивач погодився. Відповідно до довідки оператора комп`ютерного набору ІІ категорії управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Пацкань М., відеозаписи з портативних відеореєстраторів відсутні, оскільки вони не зберігаються довше терміну, згідно з п. 3 розділу VIII Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018.

Окрім цього, представник відповідача додав, що позивачем не надано жодного документу, що підтверджує його звернення до лікаря, а саму ситуацію, яка склалась не можна розцінювати як крайню необхідність, оскільки він міг викликати швидку допомогу чи таксі.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснив, що сівши за кермо автомобіля діяв в стані крайньої необхідності, оскільки їхав за лікарем для новонародженної доньки, яка мала високу температуру. Просив позов задовольнити, постанову інспектора старшого лейтенанта поліції 1 роти батальйона Управління патрульної поліції в Закарпатській області Семенко Марії Василівни серії ЕАР № 6465476 від 27 січня 2023 року за ч. 4 ст. 126 КУпАП скасувати.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши належним чином зібрані у справі докази, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 77 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, в межах позовних вимог.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, та ст. 286 КАС України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Як встановлено судом, 27.01.2023 інспектором УПП в Закарпатській області старшим лейтенантом поліції Семенюк Марією Василівною було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6465476, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400,00 гривень.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення Правил дорожнього руху, в тому числі за ч. 4 ст. 126 КУпАП, якою встановлене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зі змісту постанови вбачається, що 27.01.2023 о 10 год. 36 хв. в м. Ужгороді на пл. Дружби Народів, 1, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки "Chevrolet Orlando", державний номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимогу знаку 5.16 та керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування, чим порушив п. 2.1а ПДР.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, полягає у керуванні транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Відповідно до пп. а) п. 2.1 ПДР України, у порушенні якого, згідно з постановою поліцейського, обвинувачувався ОСОБА_1 , водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно з ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. Оскільки позивач проти вчинення правопорушення заперечує, відповідач зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Разом з цим встановлено, що відповідач на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови надав довідку про те, що згідно з обліковими даними Національної автоматизовної інформаційної системи МВС України на гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 за №

518579 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також встановлено, що постановою судді Ужгородського міськрайонного суду від 29 березня 2022 року в справі № 308/1924/22, ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП та

накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік. Дана постанова набрала законної сили 10.08.2022.

Згідно з ч. 6 ст. 78 КУпАП, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Факт керування транспортним засобом позивачем не заперечується.

Позивач стверджує, що у його діях відсутній склад адміністративного праовпорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАп з огляду на те, що під час його вчинення він діяв у стані "крайньої необхідності", оскільки намагався доставити лікаря до новонародженної доньки, яка мала високу температуру.

Згідно з статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Згідно з ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена КУпАП або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Таким чином, оскільки позивач, обгрунтовуючи підстави для скасування оскаржуваної постанови, посилається на той факт, що працівник поліції, виносячи оскаржувану постанову, не надав належної оцінки його доводам про те, що він діяв у стані крайньої необхідності, саме на позивачеві лежить обов`язок доказування тієї обставини, що діяння, інкриміноване інспектором поліції, як адміністративне правопорушення вчинене саме в стані крайньої необхідності.

Разом з цим, жодних належних доказів існування крайньої необхідності позивач не надав. Обставини щодо необхідності надання невідкладної медичної допомоги новонародженій доньці, на що вказує позивач в обґрунтування заявлених вимог, окрім як його поясненнями, які мають суб`єктивний характер, не підтверджуються жодними іншими доказами. Зокрема, надана позивачем довідка № 104 свідчить про огляд лікуючим лікарем самого позивача ОСОБА_1 із зазначенням його діагнозу та рекомендацій щодо лікуванння, жодним чином не вказує на існування обставин крайньої необхідності. Це саме стосується і наданого позивачем висновку № 173 від 27.01.23 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, оскільки зазначений документ не спростовує наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Окрім цього, суд погоджується з запереченнями представника відповідача, що у разі термінової необхідності звернення до лікаря, позивач не був позбавлений можливості викликати таксі чи карету швидкої допомоги. Позивачем не доведено, що єдиним і крайнім

способом збереження охоронюваного законом інтересу є саме керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керування.

На підставі наведеного, суд дійшов до висновку, що поліцейський діяв в межах та в порядку, встановленому діючим законодавством, а покликання позивача на стан крайньої необхідності розцінює як обрану ним стратегію захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що дії відповідача під час винесення оскаржуваної постанови серії ЕАР № 6465476 від 27.01.2023 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 126 КУпАП відповідають вимогам чинного законодавстав, є законними та правомірним, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстав для стягнення судового збору з відповідача немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 139, 241-246, 250, 286 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до ст. 286 КАС України може бути подана протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.І. Зарева