Справа № 420/7661/22
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7661/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

30.05.2022 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 69 від 27.01.2022 року щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 15.05.1992 року по 01.07.1999 року в ТОВ "Інвестпромсервіс" та МПП "Бланар";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в ТОВ "Інвестпромсервіс" з 15.05.1992 року по 16.08.1995 року, а також період роботи в МПП "Бланар" з 17.08.1995 року по 01.07.1999 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 21.01.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що документи з кадрових питань ТОВ "Інвестпромсервіс" та МПП "Бланар" на зберігання до Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради не надходили; директор цих підприємств ОСОБА_2 у 2002 році помер. Інформація про роботу ОСОБА_1 в ТОВ "Інвестпромсервіс" підтверджується довідкою з місця роботи та характеристикою; дані про роботу в МПП "Бланар" містяться в системі персоніфікованого обліку (довідка ок-5), починаючи з 1998 року. Зокрема, інформація про роботу ОСОБА_1 у цих організаціях може бути підтверджено показаннями свідків, які працювали з ОСОБА_1 в одній системі, а також показаннями пацієнтів.

Позивач вважає, що неналежний порядок організації діловодства директором ТОВ "Інвестпромсервіс" та МПП "Бланар" щодо правильності заповнення трудових книжок працівників, а також не здача ним первинної документації до архівних установ, що позбавило ОСОБА_1 можливості надати своєчасно додаткові документи на підтвердження страхового стажу, не може бути правомірною підставою для позбавлення ОСОБА_1 її конституційного права на соціальний захист в питанні призначення їй пенсії за віком.

Отже, як стверджує позивач, в сукупності до загального страхового стажу ОСОБА_1 безпідставно не зараховано трудовий стаж за період з 15.05.1992 року по 01.07.1999 року, з яких: з 15.05.1992 року по 16.08.1995 року робота в ТОВ "Інвестпромсервіс"; з 17.08.1995 року по 01.07.1999 року робота в МПП "Бланар", у загальній кількості 7 років 1 місяць 16 днів.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року прийнято до розгляду позову заяву та відкрито провадження по справі.

Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст.262 КАС України.

Вказаною ухвалою судом, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, надати до суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали належним чином засвідчені копії:

- заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за результатами розгляду якої прийнято рішення №69 від 27.01.2022 року;

- усіх документів, які слугували підставою для прийняття рішення №69 від 27.01.2022 року.

15.06.2022 року (вх.№ЕП/16644/22) від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов відзив на позов, в якому вказано, що відповідач вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги, викладені в позовній заяві.

Так, з покликанням на фактичні обставини справи відповідач зазначає, що страховий стаж роботи позивача складає 19 років 2 місяці 2 дні замість необхідного 28 років, а отже право на пенсію за віком позивач матиме з 23.10.2024. Отже, на думку відповідача, законних підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання та скасування Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 27.01.2022 № 69 нема.

20.06.2022 року (вх.№19883/22) від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшли матеріали пенсійної справи позивача.

11.07.2022 року (вх.№ЕС/2336/22) від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до суду надійшло клопотання разом із відзивом на позов, в якому вказано, що управління з заявленим позовом не погоджується, вважає його не обґрунтованим та таким, що суперечить нормам матеріального права, що діють в системі пенсійного забезпечення.

Ухвалою суду від 03.08.2022 року доручено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області надати до Одеського окружного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали:

- належним чином засвідчену копію розрахунку стажу ОСОБА_1 ;

- інформацію щодо періодів, які зараховані до страхового стажу ОСОБА_1 , який згідно рішення №69 складає 19 років 2 місяці 2 дні;

- інформацію щодо того чи зараховано до страхового стажу позивача період з 19.09.1995 року по 01.07.1999 року.

Вказаною ухвалою судом зупинено провадження по справі №420/7661/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні діїдо надходження відповіді на доручення.

За вх.№26141/22 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов лист на виконання вимог ухвали суду разом із додатками.

За вх.№ЕП/26141/22 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов лист на виконання вимог ухвали суду разом із додатками.

Ухвалою суду від 02.05.2023 року поновлено провадження по справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзивів на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

З наданої до суду копії трудової книжки позивача судом, зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ "Інвестпромсервіс" та МПП "Бланар".

Так, судом встановлено, що в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 наявні, зокрема, такі записи:

- №16 від 29.07.1992 року, здійснений на підставі наказу від 13.07.1992 року №31 позивач звільнена зі стоматологічної поліклініки м.Одеси;

- №17 від 30.07.1992 року, здійснений на підставі наказу від 15.05.1992 року №7 про прийняття на посаду лікарем-стоматологом в ТОВ "Інвестпромсервіс";

- №18 від 16.08.1995 року, здійснений на підставі наказу №36 від 15.08.1995 року звільнення позивача з ТОВ "Інвестпромсервіс" у зв`язку із переведенням в МПП "Бланар";

- №19 від 17.08.1995 року, здійсненого на підставі наказу №1 від 17.08.1998 року №1 про зачислення позивача на посаду лікарем-стоматологом в МПП "Бланар";

- №20 від 01.07.1999 року, здійсненого на підставі наказу №23 від 29.01.1999 року про переведення позивача на посаду головного лікаря госпрозрахункового стоматологічного кабінету в МПП "Бланар".

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ГУПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії 21.01.2022 року.

На підстави заяви та наданих документів Головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області 27.01.2022 винесено рішення № 69 про відмову у призначенні пенсії позивачу, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 28 років.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, не зараховані періоди роботи: - з 30.07.1992 по 16.08.1995, оскільки наказ про прийом відрізняється від дати прийому; - з 16.08.1995 по 18.08.1995, оскільки наказ про звільнення відрізняється від дати звільнення.

Відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області страховий стаж роботи позивача складає 19 років 2 місяці 2 дні замість необхідного 28 років, а отже право на пенсію за віком позивач матиме з 23.10.2024.

З листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, який надано на виконання вимог ухвали суду від 03.08.2022 року та доданого до нього розрахунку, судом встановлено, що жо страхового стажу позивача згідно рішення № 69 від 27.01.2022 зараховані нижчезазначені періоди роботи:

- з 04.07.1979 по 17.09.1979 - Котовське відділення Держбанку;

- з 10.03.1980 по 25.08.1986 - Котовська центральна лікарня;

- період навчання з 01.09.1986 по 30.06.1991 у Одеському медичному університеті;

- з 01.08.1991 по 29.07.1992 - стоматологічна поліклініка;

- періоди з 01.02.1998 по 31.03.1998, з 01.02.1999 по 31.05.1999, з 01.08.1999 по 30.04.2000 зараховані згідно індивідуальних відомостей на застраховану особу;

- з 10.07.2003 по 31.10.2021 зараховано згідно індивідуальних відомостей на застраховану особу.

Період з 19.09.1995 по 01.07.1999, протягом якого заявниця працювала у МПП Бланар, зараховано частково згідно індивідуальних відомостей на застраховану особу ( з 01.02.1998 по 31.03.1998, з 01.02.1999 по 31.05.1999)

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 69 від 27.01.2022 року щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 15.05.1992 року по 01.07.1999 року в ТОВ "Інвестпромсервіс" та МПП "Бланар протиправним, позивач звернулась до суду з даною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058).

Згідно ч.ч.2, 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч.1 ст. 44 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, як вже встановлено судом в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 наявні, зокрема, такі записи:

- №16 від 29.07.1992 року, здійснений на підставі наказу від 13.07.1992 року №31 позивач звільнена зі стоматологічної поліклініки м.Одеси;

- №17 від 30.07.1992 року, здійснений на підставі наказу від 15.05.1992 року №7 про прийняття на посаду лікарем-стоматологом в ТОВ "Інвестпромсервіс";

- №18 від 16.08.1995 року, здійснений на підставі наказу №36 від 15.08.1995 року звільнення позивача з ТОВ "Інвестпромсервіс" у зв`язку із переведенням в МПП "Бланар";

- №19 від 17.08.1995 року, здійсненого на підставі наказу №1 від 17.08.1998 року №1 про зачислення позивача на посаду лікарем-стоматологом в МПП "Бланар";

- №20 від 01.07.1999 року, здійсненого на підставі наказу №23 від 29.01.1999 року про переведення позивача на посаду головного лікаря госпрозрахункового стоматологічного кабінету в МПП "Бланар".

Згідно спірного рішення, відповідачем не зараховані такі періоди роботи позивача: - з 30.07.1992 по 16.08.1995, оскільки наказ про прийом відрізняється від дати прийому; - з 16.08.1995 по 18.08.1995, оскільки наказ про звільнення відрізняється від дати звільнення.

В той же час, згідно поданого до суду розрахунку стажу, період з 19.09.1995 по 01.07.1999, протягом якого заявниця працювала у МПП Бланар, зараховано частково згідно індивідуальних відомостей на застраховану особу (з 01.02.1998 по 31.03.1998, з 01.02.1999 по 31.05.1999)

Суд зазначає, що змістом частини 1 статті 56 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.1).

Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, робітники та службовці, які надходять на роботу, зобов`язані пред`являти адміністрації підприємств трудову книжку, оформлену в установленому порядку (п.1.2).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пунктів 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку №637).

Крім того, відповідно до п.20 Порядку № 637, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організації або їх правонаступників потрібно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

В той же час, усі необхідні записи у трудовій книжці позивача наявні.

Суд зазначає, що згідно з позицією, яка викладена Верховним Судом України у постанові від 21.02.2018 по справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17 зробив висновок, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Згідно ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З вищевикладеного вбачається, що при розгляді заяви позивача про призначення пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області прийнято рішення без врахування усіх обставин, тобто необґрунтовано.

При цьому з наданих до суду доказів судом встановлено, що з 15.05.1992 року по 29.07.1992 року позивач працювала у стоматології, а не у ТОВ "Інвестпромсервіс" та вказаний період їх зараховано до страхового стажу.

Таким чином, суд не вбачає підстав для повторного зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи з 15.05.1992 року по 29.07.1992 року

За вказаних обставин, суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 69 від 27.01.2022 року щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 30.07.1992 року по 01.07.1999 року в ТОВ "Інвестпромсервіс" та МПП "Бланар" є протиправним, в вимоги позивача в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

В той же час, вирішуючи похідні вимоги позивача, суд зазначає.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту частини 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення).

Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Водночас, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що право має бути захищено у такий спосіб, що відповідає змісту права, зокрема в постанові від 01.10.2019 у справі №910/3907/18.

Поновлення прав позивача буде ефективним виключно у разі вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій.

За наявного правового регулювання та зважаючи на встановлені судом обставини, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку, що похідні вимога позивача є такими, що підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області як органу, який розглядав заяву позивача, зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в ТОВ "Інвестпромсервіс" з 30.07.1992 року по 16.08.1995 року, а також весь період роботи в МПП "Бланар" з 17.08.1995 року по 01.07.1999 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 21.01.2022 року

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким чином, позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

При цьому сума судового збору, яка підлягала сплаті за звернення до суду з даним позовом складає 992,40 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 69 від 27.01.2022 року щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 30.07.1992 року по 01.07.1999 року в ТОВ "Інвестпромсервіс" та МПП "Бланар".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в ТОВ "Інвестпромсервіс" з 30.07.1992 року по 16.08.1995 року, а також весь період роботи в МПП "Бланар" з 17.08.1995 року по 01.07.1999 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 21.01.2022 року.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м.Одеса, 65107, ).

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Майдан Свободи, Держпром, підїзд 3, поверх 2, м.Харків, 61022, ).

Суддя С.М. Корой