Справа № 380/18756/22
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року

справа №380/18756/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Ізьо М.І.

за участю:

представника позивача - Максимова А.О.

представника відповідача та третьої особи Горбаня О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №153-22 від 28.11.2022 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження - Узбекистан. У своїй заяві до третьої особи Позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Зокрема Позивач вказав про свою належність до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Узбекистану з зв`язку з членством в організації Хізб ут Тахрір аль Ісламі. Позивач надав численні докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи, але які не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», членом якої є позивач, то характер, мета та цілі діяльності цієї організації вже були неодноразово досліджені судами в аналогічних справах. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація» є Росія. В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. ДМС України не наділена повноваженнями приймати рішення про терористичний характер діяльності «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», діяльність якої в Україні не заборонена. Відповідач взагалі не поцікавився ситуацією у країні походження Позивача під час прийняття оскаржуваного рішення, незважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті. Інформація по країні-походження - Узбекистан міститься у загальнодоступних засобах масової інформації. Позивач дійсно має об`єктивні причини побоюватися переслідувань та систематичного порушення прав людини. Стверджує, що відмова відповідача в наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком виникнення у Позивача обов`язку повернутись до країни походження, а відтак (з огляду на інформацію про країну походження Позивача та побоювання Позивача) така відмова є порушенням норм законодавства України та міжнародного права. Незважаючи на рішення Львівського окружного адміністративного суду та Восьмого апеляційного адміністративного суду у справах: №1340/5152/18, №380/2960/20, № 380/18111/21, які вступили в законну силу та погіршення ситуації в країні походження Відповідачем було прийнято оскаржуване рішення всупереч положенням ч.4 ст 78 КАС України, яка говорить, що «обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом». Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС. Як випливає з повторного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту мотивувальні частини рішення судів при прийнятті щодо нього оскаржуваного рішення враховані не були. Просив позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що на думку ДЗНД СБ України з огляду на факти надання Позивачем сприяння членам міжнародних терористичних організацій, можливість проведення терористичної та іншої протиправної діяльності на території України, перебування Позивача на території України становить потенційну загрозу її національній безпеці. Враховуючи, що ісламістська партія «Хізб ут- Тахрір аль-Ісламі», членом якої є Позивач, визнана терористичною та заборонена не лише в ряді країн СНГ та окремих країнах Близького Сходу, але й в деяких країнах з розвиненою демократією (ФРН) через пропаганду насильства, виправдання нападів терористів-смертників тощо, існують серйозні підстави для виключення позивача з категорії біженців, як це поняття тлумачить Конвенція про статус біженців: біженець - це жертва несправедливості, а не особа, яка ховається від правосуддя. Загальна ситуація щодо стану дотримання прав людини в Узбекистані та Російській Федерації не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у тлумаченні статті 15 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС від 13 грудня 2011 року № 201 1/95/ЕС про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається (перероблена) (Директива № 201 і /95/ЕС). У разі повернення Позивача до Узбекистану, він відповідатиме за скоєні правопорушення у відповідності до законодавства країни громадянської належності. При цьому: можливе покарання Позивача за причетність до терористичних організацій і в країні громадянської належності, і в РФ не передбачає смертної кари; виходячи з обставин справи Позивача, ризик можливого його покарання у країні громадянської належності не перевищує загальний ризик покарання, яке застосовується до інших фігурантів подібних кримінальних справ; дії представників правоохоронних органів РФ та Узбекистану, про які стверджує Позивач під час співбесід, не сягали рівня втрати Позивачем життя чи безпідставно свободи на довгий термін, щоб бути визнаними серйозною шкодою у понятті Директива № 2011/95/ЕС; На території Узбекистану і РФ відсутні відкриті збройні конфлікти, що виключає загрозу Позивачеві у разі повернення, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 Директиви № 2011/95/ЕС. З огляду на вищевикладене, ДМС під час повторного розгляду заяви Позивача врахувало поточну та актуальну інформацію по ситуації в Республіці Узбекистан та Російській Федерації та дійшло висновку, що у разі повернення до країни походження Позивачу не буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів міжнародного визначення поняття "серйозна шкода". Ураховуючи вищезазначену інформацію ДЗНД СБУ, є вагомі підстави вважати, що Позивач як член Хізб ут-Тахрір відповідно до параграфа 3 статті 12 та параграфа 2 статті 17 Директиви № 201 1 /95/EU, підпадає під дію виключення з числа біженців та осіб, які потребують додаткового захисту як особа, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених параграфом 2 статті 12, параграфом 1 статті 17 цієї Директиви, або іншим чином приймає в них участь (в обставинах справи Позивача - пропаганда радикальних ідей ісламістського фундаментализму та ваххабізму). Вважає, що у позивача немає підстав для набуття статусу біженця відповідно до умов передбачених пунктом 1 та пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа у встановлений судом строк пояснень суду не надала.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Сасевича О. М.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду (суддя Сасевич О. М.) від 29 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У зв`язку із обранням ОСОБА_2 членом Вищої ради правосуддя на XIX позачерговому з`їзді суддів України та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України 26.11.2010 № 30 проведено повторний автоматизований розподіл справи №380/18756/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Брильовського Р.М.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду (суддя Брильовський Р.М.) від 17 січня 2023 року прийнято справу до розгляду та вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання на 07 лютого 2023 року о 09:30 год.

У підготовчому засіданні 7.03.2023 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, вказаних в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доводи представника позивача, представника відповідача та третьої особи, свідка, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив такі правовідносини.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, у серпні 2016 року перетнув Державний кордон України.

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області 26.08.2016, а вдруге 30.10.2020 до ГУ ДМС України у Львівській області, однак двічі отримав відмову в оформленні документів.

Так, 04.04.2018 за результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи ОСОБА_1 , проведених співбесід ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку про очевидну необґрунтованість заяви позивача з підстав відсутності умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

04.04.2018 наказом ГУ ДМС України у Львівській області №88 громадянину Узбекистану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення ОСОБА_1 повідомлено повідомленням ГУ ДМС України у Львівській області від 06.04.2018 № 115.

02.08.2018 Державна міграційна служба України рішенням № 76-18 відхилила скаргу ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.11.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

20.05.2019 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії -- відмовив повністю.

02.09.2020 Восьмий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнив частково; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2018 року у справі №1340/5152/18 скасував та постановив нове рішення, яким позов задовольнив частково: визнав неправомірним та скасував рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №116 від 06.04.2018 р. (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №88 від 04.04.2018 р.); визнав неправомірним та скасував рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_3 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №115 від 06.04.2018 (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №89 від 04.04.2018); визнав неправомірним та скасував рішення Державної міграційної служби України № 76-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнав неправомірним та скасував рішення Державної міграційної служби України №77-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги ОСОБА_3 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяви від 15.03.2018 щодо визнання громадян Узбекистану ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; в решті позову відмовлено.

Вперше позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020 на підставі відсутності умов, передбачених п.п.1 і 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі 380/2960/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021, позов громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ГУ ДМС у Львівській обл., про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.04.2021 ГУ ДМС у Львівській області прийнято наказ № 73 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020р. про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.05.2021 відповідачем складений протокол співбесіди у справі № 2018LV0017 з громадянином Узбекистану ОСОБА_1

22.07.2021 ГУ ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено про те, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20 за результатами повторного розгляду особової справи № 2018LV0017 позивача, який 15.03.2018 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України № 14-21 від 01.04.2021.

В результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № 2018LV0017 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021 було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

30.08.2021 ДМС України прийнято рішення №287-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого за результатами розгляду особової справи № 2018LV0017 громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 , на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є відсутніми.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 380/18111/21 позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 287-21 від 30.08.2021 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано відповідача ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом рішенні від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

28.11.2022 ДМС України втретє прийнято рішення №153-22 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 згідно з п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 28.11.2022 №153-22 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2019, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 11 ст.9 Закону №3671-VI встановлено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту, включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження за її межами (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Згідно з п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців 1992 року особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» від 16.12.1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з Директивою Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Як встановлено з матеріалів справи, причиною виїзду позивача з РФ стало його переслідування спецслужбами та правоохоронними органами РФ за участь в діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), яка у РФ визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена.

Відповідач під час повторного розгляду заяви Позивача враховував поточну та актуальну інформацію по ситуації в Республіці Узбекистан та Російській Федерації та дійшло висновку, що у разі повернення до країни походження Позивачу не буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів міжнародного визначення поняття "серйозна шкода".

28.11.2022 ДМС України прийнято рішення №153-22 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 згідно з п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд наголошує, що заява ОСОБА_1 від 15.03.2018 та його справа № 2018LV0017 розглядалася відповідачем тричі і тричі позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд встановив, що підставою для звернення позивача до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що він, має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, зокрема його приналежність до партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, у зв`язку з чим він був вимушений покинути спершу Республіку Узбекистан, а згодом і Російську Федерацію, де заборонена діяльності цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Відповідно до п.56 ч.1 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

На думку відповідача, позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині, а їх посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, вважають, що позивач у випадку повернення до Узбекистану не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Суд проаналізував, що підставами для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 були одні і ті самі обставини.

Суд дійшов висновку, що підстави для відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не змінились і визнані судом неправомірними.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 1340/5152/18 встановлено наступні обставини: « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, має 4 дітей, за віросповіданням мусульманин.

Відповідно до наданої позивачем інформації, країну громадянської належності залишив у 2010 році та легально потрапив в Російську Федерацію у м. Казань, де мешкав там з громадянською дружиною ОСОБА_3 до серпня 2016 року. Також зазначив, що в Узбекистані у нього залишилась дружина ОСОБА_5 , 1981 р.н. та троє дітей донька ОСОБА_6 , 2001 р.н., син ОСОБА_7 , 2003 р.н., донька ОСОБА_8 2005 р.н.

Згідно матеріалів справи №2018LV0017 позивач у серпні 2016 року перетнув Державний кордон України, місце перетину йому не відомо. З відповідною заявою до територіального органу Державної міграційної служби України звернувся вдруге, вперше звертався до ДМС України в Одеській області. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018, поданої до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та у ході проведення співбесіди від 02.04.2018 році повідомив, що у 2010 року легально покинув Республіку Узбекистан та переїхав жити до Російської Федерації (м. Казань). Також, наголосив, що причиною побоювання повернення до країни походження являється переслідування владою Узбекистану мусульманського віросповідання та тиск з боку служби національної безпеки за членство у незареєстрованій на території Узбекистану партії « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Під час співбесіди 02.04.2018 позивач повідомив, що в країні громадянської належності йому забороняли вивчати та проповідувати ОСОБА_9 , носити бороду. Не дозволяли водити до мечетей дітей, жінкам не дозволяють носити хіджаб. Зазначив, що їм погрожували та викликали до органів служби національної безпеки, позивача особисто внесли в екстремістські списки. До них додому приходив дільничний інспектор, який проводив бесіди.

З 2010 року проживав в м. Казань, там працював різноробочим. У 2011 році під час перебування на території Російської Федерації позивач вступив до організації «Хізб ут-Тахрір». Також до матеріалів особової справи долучено довідку видану інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір» в Україні № 1439/21 від 01.02.2018 року про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був прийнятий в партію в 2011 році, м. Казань, Республіка Татарстан, РФ та на даний момент, після приїзду в Україну прописаний до українського відділення організації.

ОСОБА_1 зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності через сфабриковану проти нього справу та членство в забороненій партії «Хізб ут-Тахрір».

У 2001 році від співробітників правоохоронних структур Узбекистану він дізнався, що перебуває у списку підозрюваних у екстремістській та терористичній діяльності. Позивач зазначає, що через певний час співробітники правоохоронних органів Узбекистану розпочали чинити на нього певний тиск у вигляді проведення з ним неофіційних співбесід щодо поширення ісламської ідеології. Для того, щоб не зазнавати постійного тиску з боку спецслужб він виїхав з Узбекистану до Російської Федерації із сім`єю. На території РФ одразу після в`їзду за міжнародним захистом не звертався через відсутність потреби у такому захисті. В РФ перебував легально, на підставі тимчасової реєстрації. З боку правоохоронних структур РФ проблем не виникало. У 2011 році заявник дізнався від своєї дружини, що його розшукує ФСБ РФ. Згодом ОСОБА_1 заарештували через порушення стосовно нього кримінальних справ на території Узбекистану передбачених ст. 242 ч. 1. ч. 3 п. «а», 244-2 ч. 1 КК Узбекистану, та відносно заявника було застосовано екстрадиційний арешт. Однак РФ не знайшла законних підстав для видачі ОСОБА_1 до країни громадянської належності, що підтверджується постановою прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13.12.2011 року після чого його було звільнено з місць позбавлення волі. Разом з тим, як вбачається в матеріалах особової справи в постанові про притягнення до кримінальної відповідальності в якості обвинуваченого від 31 січня 2011 року, проти заявника порушена кримінальна справа через членство в інших заборонених організаціях, таких як « ОСОБА_10 » та « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

За матеріалами особової справи підтверджується факт звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом у РФ. Паралельно його дружина, яка на той час теж перебувала в РФ, теж звернулися за міжнародним захистом. За результатами звернення їм було надано тимчасовий захист на території РФ. Зі слів заявника, після отримання захисту та звільнення із СІЗО, на нього почали тиснути співробітники ФСБ, пропонували йому співпрацю. Через ситуацію що склалася, він вирішив, виїхати з території РФ, тому не чекав на продовження посвідчення про тимчасовий захист. Не зважаючи на отриманий захист, заявник покинув територію РФ мотивуючи тим, що його переслідують державні органи Російської Федерації, що по своїй суті суперечить наданому в РФ захисту».

У постанові від 18.03.2021 у справі № 380/2960/20 Восьмий апеляційний адміністративний суд вказав, «що на переконання суду апеляційної інстанції, ситуація у країні походження є доказом суб`єктивності побоювань стати жертвою переслідувань, що мало бути перевірено при розгляді заяв-анкет позивачів від 15.03.2018. Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011 пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим таке є протиправним».

Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 29.06.2022 у справі № 380/18111/21 зазначив наступне « як встановлено судовим рішенням у справі № 380/2960/20, що набрало законної сили та у якій беруть участь ті самі особи, партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України. Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Узбекистан чи РФ. Колегія суддів вважає, що встановлені у вказаному рішенні суду обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Натомість, при повторному розгляді заяви позивача про визнання його біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачі залишили поза увагою такі висновки суду, не дали належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, що призвело до повторної протиправної відмови в задоволенні відповідної заяви позивача. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та цілком обґрунтованими є побоювання зазнати переслідувань у разі його повернення до РФ. Крім того, Управління Служби безпеки України у Львівській обл. за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянин Республіки Узбекистану ОСОБА_1 не може бути визнаний особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується листом № 62/2/5-1097п від 27.04.2021р. (Т.2, а.с.47), тобто членство позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України. Суд апеляційної інстанції також враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України. Управління СБ України у Львівській обл. за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення. Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в РФ, які узгоджуються з доводами позивача, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до РФ. Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права і вітчизняного законодавства, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач ДМС України безпідставно погодився з висновками відповідача ГУ ДМС України у Львівській обл. про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття спірного рішення № 287-21 від 30.08.2021р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наведені відмови не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з аналогічних підстав, що були предметом судового розгляду в справі № 380/2960/20, оскаржуване рішення ДМС України не підлягає повторній оцінці та підлягає скасуванню з тих самих підстав.»

Позивач через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження - Узбекистан. Так, у своїй заяві до Третьої особи Позивач чітко зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Зокрема Позивач вказав про свою належність до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Узбекистану з зв`язку з членством в організації Хізб ут Тахрір аль Ісламі. Позивач надав численні докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи, але які не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Узбекистані кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження.

Незважаючи на численні рішення судів, які вступили в законну силу та погіршення ситуації в країні походження Відповідачем було прийнято оскаржуване рішення всупереч положенням ч.4 ст 78 КАС України, яка встановлює, що « обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».

Відповідно до п.6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджений Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.»

Як вбачається з повторного третього рішення про відмову Позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивувальні частини рішення судів при прийнятті щодо нього оскаржуваного рішення враховані не були.

Суд зазначає, що при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Крім того, доказів того, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки встановило обставини, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, матеріали справи не містять.

Оскільки загальна ситуація з правами людини в Республіці Узбекистан після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення як до країни походження.

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени є відсутніми в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до РФ.

Суд не встановив умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу осіб, які потребують додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд не бере до уваги листи Львівської обласної прокуратури від 13.04.2023 №14/3-3325-18 та Управління Служби безпеки України у Львівській області від 1.05.2023 №62/5/9-1880, оскільки такі подані після прийняття спірного рішення відповідача №153-22 від 28.11.2022 та обставини, які в них вказані, не послужили підставами для відмови.

Відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Узбекистані та РФ, не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права і вітчизняного законодавства, суд дійшов висновку про те, що ДМС України безпідставно погодився з висновками відповідача ГУ ДМС України у Львівській області про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття спірного рішення №153-22 від 28.11.2022 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наведені відмови не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

Щодо обраного судом способу захисту прав позивача суд зазначає наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тобто суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Наведені відповідачем підстави для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду і визнані судом неправомірними, тому суд вважає, що у відповідача є обов`язок із винесення стосовно позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу втретє було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас підстави для відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не змінились і визнані судом протиправними.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 зазначеного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, пункт 59) зазначив, «що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце».

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Також Верховний Суд у справі № 825/602/17 у постанові від 23.05.2018 дійшов таких висновків: на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У розглядуваній справі повноваження щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регламентовано ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Умови, за яких орган відмовляє у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати такий статус. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу задовольнити заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або відмовити в її задоволенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, суд дійшов висновку про відсутність дискреційних повноважень в межах спірних правовідносин.

Суд при прийнятті цього рішення враховує також те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20 та від 8.04.2022 у справі № 380/18111/21, встановлено, що ДМС України вже неодноразово протиправно відмовляла позивачу у задоволенні його заяви про визнання біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту, а інших обставин при повторному розгляді не встановлено.

За наведених доводів та враховуючи фактичні обставини справи, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання ДМС України прийняти щодо позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому суд дійшов переконання, що захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймає рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення щодо позивача.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов до переконання про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, через що підлягає до задоволення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, постанова від 23 грудня 2021 року у справі №520/9495/2020.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №153-22 від 28.11.2022 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 03.05.2023.

Суддя Р.М. Брильовський