Справа № 340/5644/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 травня 2023 року м. Дніпросправа № 340/5644/22
(суддя Пасічник Ю.П., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №340/5644/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 грудня 2022 року звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 згідно з яким просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та не виплати грошової компенсації за 85 невикористаних з 2018 по 2022 роки календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 85 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», за період з 2018 по 2022 роки, з урахуванням в розрахунку індексації грошового забезпечення.

Позов фактично обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не використала додаткову відпустку передбачену ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки» за період з 2018 року по 2022 рік, при цьому враховуючи правову позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 у постанові від 21.08.2019 року згідно з якою у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, що вплинуло на правильність вирішення справи. Зазначає про те, що під час дії воєнного стану у 2022 році щорічні додаткові відпустки не надаються, а компенсація за невикористані дні відпустки не виплачується. Також відповідач зазначає про те, що грошова компенсація при звільненні має разовий характер та не підлягає індексації.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

30.09.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.09.2022 №322 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 (а.с.15-16).

Під час проходження військової служби, 28.01.2006 в позивача народилася донька, 06.04.2013 - син. Доньці позивача встановлено статус дитини з інвалідністю (а.с. 17, 18, 19-20).

На позивача розповсюджуються пільги, передбачені законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства, зокрема позивач має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки».

При звільненні позивачу не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткових відпусток всупереч абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відносно цього позивач звернулась до відповідача із запитом (а.с.22).

Листом за вихідним №1343 від 14.11.2022, відповідач повідомив, що за період з 2018 по 2021 рік позивач має право на отримання відпустки тривалістю 68 днів. Щодо права позивача на отримання додаткової відпустки у 2022 році та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2018 по 2022 рік, Відповідач зазначає, що на підставі п. 18 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у 2022 році щорічні додаткові відпустки не надаються, а компенсація за невикористані дні відпустки не виплачується (а.с.23). Правомірність дій відповідача щодо не нарахування та не не виплати позивачу грошової компенсації за 85 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», за період з 2018 по 2022 роки, з урахуванням в розрахунку індексації грошового забезпечення є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п.5 ст.11 вищезазначеного Закону військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Згідно з п.8 ст. 10-1 Закону військовослужбовцям додаткові соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Стаття 19 Закону України «Про відпустки» передбачає, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

На підставі ч.8 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі за текстом Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Частиною 17 статті 101 Закону №2011 визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

З огляду на ч.19 ст.101 Закону №2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ та Законі України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. №1932-ХІІ.

Таким чином, під час особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію припиняється надання військовослужбовцям додаткової відпустки передбаченої п.12.ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст.162 Закону України «Про відпустки».

Разом з тим, відповідно до ч.14 ст.101 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Із системного аналізу зазначених норм вбачається, що припинення надання відпустки під час особливого періоду не свідчить про втрату особою права на таку відпустку, оскільки у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто право на додаткову відпустку може бути реалізовано особою одним із двох способів: шляхом безпосереднього отримання такої відпустки або ж шляхом виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Суд враховує, що під час дії особливого періоду лише припиняється фактичне надання військовослужбовцям додаткових відпусток, зокрема передбачених ст.19 Закону України «Про відпустки», що є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на безпосереднє використання додаткової відпустки. Однак обмеження щодо одного із двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, гарантованого ст.19 Закону України «Про відпустки».

При цьому суд зауважує, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у рішенні від 16.05.2019 р. за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (провадження №Пз/9901/4/19) та висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 21.08.2019 р. у зазначеній справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не використала додаткову відпустку передбачену ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки» за період з 2018 року по 2022 рік, а тому набула право на отримання грошової компенсації за таку відпустку при звільненні з військової служби.

На час прийняття наказу від 30.09.2022 №322, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем не здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки» за період з 2018 року по 2022 рік, що суперечить вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 9 Закону №2011-12 передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1281-12) та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно зі статтею 1 Закону №1281-12 індексація грошових доходів населення -встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 цього Закону №1281-12 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

З послідовного аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Нарахування індексації грошового забезпечення проводиться щомісяця, а сума виплати залежить від встановленого індексу інфляції.

Враховуючи, що індексація грошового забезпечення, яка виплачувалась позивачу в обов`язковому порядку відповідно до норм Закону №1281-12 та Порядку №1078 до моменту звільнення, мала постійний характер, то в силу ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки повинен був проводитись з урахуванням сум індексації грошового забезпечення.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у справі №340/5644/22 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 03 травня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко