Справа № 620/16893/21
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді Шелест С.Б., суддів Горяйнова А.М., Пилипенко О.Є., розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - відповідач), в якому просив суд:

визнати неправомірною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме: з 09.09.2021 по 02.11.2021.

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме: з 09.09.2021 по 02.11.2021, обчислений відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Позовні вимоги мотивовані несвоєчасною виплатою ІНФОРМАЦІЯ_1 усіх належних позивачеві при звільненні сум, а саме: грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 64611,92 грн, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 05.09.2022 позов задовольнив частково:

визнав неправомірною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум за період з 09.09.2021 по 01.11.2021;

стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум за період з 09.09.2021 по 01.11.2021 у розмірі 40 036,14 грн;

у задоволенні решти позовних вимог відмовив;

стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 770 (сімсот сімдесят) грн 08 коп;

стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн.

У поданій апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, про відмову у задоволенні позову.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2023 у ІНФОРМАЦІЯ_1 витребувано довідку про загальний розмір виплат, які належали ОСОБА_1 на день звільнення зі служби.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) після отримання від ІНФОРМАЦІЯ_1 витребуваних документів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наказом командувача Сухопутних військ ЗС України (по особовому складу) від 17.08.2021 № 253 підполковник ОСОБА_1 , начальник штабу - перший заступник командира військової частини НОМЕР_1 , звільнений в запас.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.09.2021 № 115 позивач з 08.09.2021 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2021 №115 передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 64611,92 грн, яка на момент виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (08.09.2021) не була виплачена.

Відповідно до банківської виписки від 05.11.2021 грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена відповідачем 02.11.2021.

Вказуючи на несвоєчасність розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд першої інстанції, встановивши факт несвоєчасної виплати ІНФОРМАЦІЯ_1 належних позивачеві при звільненні сум у повному обсязі, вказав на обґрунтованість позиції позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

Стягуючи з відповідача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн, суд першої інстанції виходив з їх документального підтвердження та пов`язаності із розглядом справи. При цьому суд першої інстанції зменшив розмір витрат, заявлених позивачем до стягнення, з мотивів непропорційності їх розміру предмету спору та складності справи.

Апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зауважує, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, у зв`язку з чим на спірні правовідносини не поширюються положення КЗпП України. Окремо наголошує, що грошова компенсація за неотримане речове майно не входить до структури заробітної плати, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків затримки розрахунку при звільненні, що передбачені статтею 117 КЗпП України. Скаржник також не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з нього 2500,00 грн судових витрат на правничу допомогу, оскільки такі витрати не є співмірними із складністю справи та не підтверджуються документально.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджуючись із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 177 КЗпП України, зазначає про помилковість розрахунку судом першої інстанції суми, належної до стягнення.

Так, відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.12.2018 у справі №820/4619/16, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, у той час як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Спеціальне законодавство, яке визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, у тому числі Закон №2011-ХІІ, не містять спеціальних норм, які визначають відповідальність за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає про помилковість доводів апеляційної скарги щодо непоширення на спірні правовідносини положень статей 116, 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а.

Так само, колегія суддів апеляційного суду зазначає про помилковість доводів апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків затримки розрахунку при звільненні, що передбачені статтею 117 КЗпП України, з тих мотивів, що грошова компенсація за неотримане речове майно не входить у структуру грошового забезпечення військовослужбовців.

Так, судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду прийнято постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питання наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, втім таку грошову компенсацію за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Верховний Суд зауважив, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України

Суд першої інстанції установив, що позивач виключений з особових списків 08.09.2021. Остаточний розрахунок в частині виплати грошової компенсації за неотримане речове майно з позивачем проведений 02.11.2021. Зазначені обставини сторонами не заперечується.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача 40 036,14 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні установив, що розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становив 45967,26 грн, сума середньоденного грошового забезпечення складала 741,41 грн. Кількість днів прострочення у календарних днях складала 54. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 09.09.2021 (дата фактичного звільнення) по 01.11.2021 (до дати фактичного розрахунку) становив 40 036,14 грн. (54 х 741,41 грн).

Колегія суддів апеляційного суду погоджуючись із розрахунком середнього заробітку, що здійснений судом першої інстанції, зазначає про помилковість позиції суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача зазначеної суми у повному обсязі, без застосування критерію співмірності розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, із заявленою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, згідно з позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Суд першої інстанції зазначеного алгоритму розрахунку суми, належної до стягнення на підставі статті 117 КЗпП України, не врахував, що призвело до порушення принципу співмірності.

З метою усунення зазначеного недоліку Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06.04.2023 від відповідача витребував довідку із зазначенням загального розміру виплат, які належали ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу (грошового забезпечення, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (основної та додаткової), одноразової грошової допомоги при звільненні тощо).

Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.04.2023 №5/6555ф, надісланою відповідачем на виконання ухвали суду, загальний розмір виплат належних ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 складав 407 037,77 грн (без утримання податків та зборів).

Суд апеляційної інстанції також установив, що зазначена довідка не включає розмір грошової компенсації за не отримане речове майно у сумі 64 611,92 грн (без утримання податків та зборів).

Таким чином, загальний розмір виплат належних ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу (08.09.2021) з урахуванням грошової компенсації за неотримане речове майно складає 471 649,69 грн (407 037,77 грн + 64 611,92 грн).

Розмір своєчасно невиплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно у відсотковому відношенні до усіх належних до виплати позивачеві при звільненні сум складає 14% (64 611,92 грн / 471 649,69 грн х 100%).

Таким чином, з урахуванням критерію співмірності розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, із заявленою ним до стягнення сумою середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, розмір середнього заробітку, належний до стягнення складає 14% від загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку 40 036,14 грн, а саме: 5605,06 грн. (0,14 х 40 036,14 грн).

З урахуванням викладеного, зважаючи на обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, втім, виходячи з помилковості проведеного судом першої інстанції розрахунку такої суми, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат в частині стягнення з відповідача 2500,00 грн витрат на надання правничої допомоги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 1 частини третьої статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначив, що адвокат не зобов`язаний надавати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), у випадку, якщо розмір гонорару, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи було надано суду договір про надання юридичних послуг від 15.11.2021 з додатком від 17.11.2021, акт прийому - передачі виконаних робіт з розрахунком витраченого часу від 19.11.2021, квитанцію к приходному касовому ордеру № 72 від 19.11.2021 на суму 5000,00 грн, ордер на надання правничої (правової) допомоги.

Згідно з умовами додаткової угоди від 17.11.2021 до договору про надання правової допомоги від 15.11.2021 гонорар адвоката складає 5000,00 грн.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення судових витрат на правничу допомогу у повному обсязі з мотивів їх неспівмірності із складністю справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Аналіз частини шостої статті 134 КАС України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт тощо.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції відповідає положенням частини сьомої статті 134 КАС України, відповідно до яких обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів також зауважує, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.04.2022 №500/1410/21 підтримано позицію Великої Палати Верховного Суду, згідно з якою саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (постанова від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн позивачем заявлено разом із поданням позовної заяви, до якої додано, у тому числі, копію договору про надання правової допомоги з додатковою угодою, копію акту прийому-передачі наданих послуг, копію квитанції про сплату послуг.

У матеріалах справи наявний відзив ІНФОРМАЦІЯ_1 на позовну заяву, в якому відсутні будь-які заперечення відповідача щодо розміру заявлених витрат на правову допомогу, наявності підстав для їх зменшення з мотивів неспівмірності зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідачем при поданні апеляційної скарги не обґрунтовано наявності обставин, які об`єктивно перешкоджали йому реалізувати право на подання заяви про зменшення розміру судових витрат під час розгляду справи у суді першої інстанції.

У той же час суд першої інстанції з власної ініціативи на реалізацію повноважень, наданих частиною дев`ятою статті 139 КАС України зменшив розмір заявлених до стягнення судових витрат з мотивів їх непропорційності предмету спору.

За вказаних обставин та наведеного правового регулювання суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, змінити судове рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 134, 139, 241, 242, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №620/16893/21 змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум за період з 09.09.2021 по 01.11.2021 у розмірі 5605,06 грн (п`ять тисяч шістсот п`ять гривень 06 копійок)».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №620/16893/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Cуддя-доповідач С.Б. Шелест

Судді А.М. Горяйнов

О.Є. Пилипенко