Справа № 380/3108/23
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 травня 2023 року справа № 380/3108/23
Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Мартинюка В.Я.
секретар судового засідання Лужняк О.М.
позивача ОСОБА_1
представника позивача Зарічний І.Я.
представників відповідача Довгопола К.А., Нагнибіда В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства лісових ресурсів України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання наказу протиправним та поновлення на роботі, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного агентства лісових ресурсів України, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16.03.2023 року, просить:
визнати протиправним та скасувати наказ №21-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
поновити на посаді начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства;
стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу;
визнати протиправним та скасувати наказ Держлісагенства України від 06.12.2022 року №488-к «Про призначення ОСОБА_2 ».
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства має аналогічний правовий статус, що й Тернопільське обласне управління лісового та мисливського господарства, продовжило виконання його функцій та є його правонаступником. Оскільки подальше виконання завдань та функцій ліквідованого Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства покладено на новостворений територіальний орган - Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства має аналогічний правовий статус, що й Тернопільське обласне управління лісового та мисливського господарства, то мало місце не ліквідація державного органу, а його реорганізація. Вказує, що відповідач повинен був і мав таку можливість запропонувати йому рівнозначну посаду. Стверджує, що його звільнення відбулось із порушенням норм трудового законодавства.
Відповідач у своїх запереченнях вказує, що він в п.5 наказу «Про утворення комісій з ліквідації територіальних органів Державного агентства лісових ресурсів України» від 23.09.2022 року №733 передбачив забезпечення вжиття заходів щодо припинення трудових відносин з керівництвом обласних управлінь лісового та мисливського господарства, у тому числі Тернопільського управління, у зв`язку з ліквідацією вказаного управління і відповідним скороченням всіх наявних в ньому посад, що також відповідає вимогам ст.87 Закону щодо підстав звільнення. Утворення Південно-Західного міжрегіонального управління і призначення його начальника відбулось 09.12.2022 року, тобто раніше поновлення позивача на посаді в ліквідованому державному органі, що підтверджує неможливість пропозиції йому рівнозначної посади в новоутвореному територіальному органі у період між повідомленням про вивільнення та фактичним безпосереднім звільненням позивача у зв`язку з відсутністю такої посади. Посилається на те, що замість 24 посад начальників обласних управлінь Державного агентства лісових ресурсів України створені лише 9 посад начальників міжрегіональних управлінь вказаного центрального органу виконавчої влади, що з урахуванням вже призначених на посади керівників у новостворених органах до моменту поновлення позивача на посаді згідно судового рішення не передбачає фактичної можливості такого працевлаштування позивача. Зазначає, що вимога позивача щодо пропозиції йому рівнозначної вакантної посади в новоствореному органі суперечить як його власній позиції щодо обов`язку роботодавця запропонувати йому всі вакансії на підприємстві, так і вимогам абзацу 3 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу». Окрім того, п.7 Постанови №1003 передбачено збереження робочих місць виключно для працівників спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізовуються, і які не входять до апарату територіальних органів Державного агентства лісових ресурсів України.
Позивач у відповіді на відзив вказує, що станом на 01.01.2023 року в Південно-Західному міжрегіональному управлінні лісового та мисливського господарства існувало 36 вакантних посад, які не були запропоновані позивачу, що свідчить про небажання працевлаштувати його. Більше того, позиція відповідача свідчить про умисність дій щодо його звільнення, оскільки він уже був незаконно звільнений із посади начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства, та поновлений на посаді 12.12.2022 року, про що йому відразу було попереджено про наступне вивільнення та без запропонування будь-якої посади повторно звільнено із займаної посади. Стверджує, що по відношенню до нього роботодавцем є саме Державне агентство лісових ресурсів України, оскільки останнє призначає та звільняє із займаної посади, а сама по собі реорганізація структурного підрозділу не є підставою для припинення державної служби. Зазначає, що оскільки він повинен був бути поновлений на посаді з 09.11.2022 року, на нього повинно було поширюватись право на запропонування рівнозначної посади начальника.
Третя особа у своїх поясненнях вказує, що процедура погодження кандидатури ОСОБА_2 та прийняття його на посаду начальника Південно-Західного міжрегіонального управління відповідає чинному законодавству, а тому наказ №488-к від 06.12.2022 року є законним. Вказаний наказ жодним чином не порушує права позивача. Оскільки позивача у справі було звільнено з посади начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства, яке станом на 21 квітня 2023 року не припинено, а лише перебуває в процесі припинення, а ОСОБА_2 прийнятий на посаду начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, що є зовсім іншою юридичною особою та знаходиться в іншому місці позивача не може бути поновлено на посаді в Південно-Західному міжрегіональному управлінні лісового та мисливського господарства. Також позивач не звертався та не подавав жодних заяв про працевлаштування в Південно-Західному міжрегіональному управлінні.
Позивач та представник позивача просять позов задовольнити з урахуванням наведених мотивів.
Представники відповідача проти позову заперечують, просять в його задоволенні відмовити повністю.
Ухвалою суду від 07.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання від 24.04.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, судом встановлено такі обставини.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1003 від 07.09.2022 року «Деякі питання реформування управління лісової галузі» (далі Постанова №1003) було ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства лісових ресурсів, в переліку яких міститься Тернопільське обласне управління лісового та мисливського господарства, та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державного агентства лісових ресурсів, серед яких передбачено Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства (м. Хмельницький).
Листом №10-29/6859-22 від 12.12.2022 року відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з ліквідацією Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства у встановленому законодавством порядку трудові відносини з ним буде припинено. Окрім того, попереджено згідно із ст.87 Закону України «Про державну службу» про наступне звільнення за п.1-1 ч.1 ст.87 цього Закону.
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №21-к від 12.01.2023 року позивача звільнено з посади начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства 12.01.2023 року у зв`язку з ліквідацією Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №488-к від 06.12.2022 року відповідно до абзацу першого ч.5 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» ОСОБА_2 з 09.12.2022 року призначено на посаду начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства на період до призначення на цю посаду переможця конкурсу або до спливу дванадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану.
Не погодившись із наказами про звільнення та про призначення ОСОБА_2 позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.
Змістом спірних правовідносин є накази Державного агентства лісових ресурсів України №21-к від 12.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та №488-к від 06.12.2022 року «Про призначення ОСОБА_2 ».
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу", з наступними змінами та доповненнями (далі Закон №889-VIII).
Відповідно до ч.2 ст.5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Частиною третьою цієї ж норми встановлено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пунктом 4 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII встановлено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно із п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Як вбачається з абзацу першого ч.3 ст.87 Закону №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Згідно із абзацом другим ч.3 ст.87 Закону №889 одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Абзацом третім цієї ж норми передбачено, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Судом встановлено, що позивача було звільнено із займаної посади відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII (ліквідація Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства).
Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який також наявний в матеріалах справи, Тернопільське обласне управління лісового та мисливського господарство не припинено та перебуває в процесі припинення.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 22.04.2021 року у справі №440/395/20 Верховним Судом зроблені наступні висновки: «для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.
Якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу».
В матеріалах справи наявні копії Положення про Тернопільське обласне управління лісового та мисливського господарства та Положення про Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства.
Зміст вказаних Положень вказує на те, що ці органи фактично мають аналогічні завдання, права та повноваження.
Додатком 3 до Постанови №1003 передбачено, що Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є правонаступником Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства.
Враховуючи наведену позицію Верховного Суду, встановлені обставини, а також те, що функції Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства були фактично передані Південно-Західному міжрегіональному управлінню лісового та мисливського господарства, суд вважає, що у даному випадку мала місце реорганізація, а не ліквідація органу, з якого було звільнено позивача.
Окрім того, судом встановлено, що за наслідками реорганізації обласних управлінь лісового та мисливського господарства було утворено дев`ять міжрегіональних управлінь лісового та мисливського господарства: Північно-Західне, Західне, Південно-Західне, Центрально-Західне, Центральне, Північне, Північно-Східне, Південно-Східне, Південне.
Позивача було звільнено оскаржуваним наказом 12.01.2023 року.
При цьому, в матеріалах справи наявні, серед іншого, накази Державного агентства лісових ресурсів України про призначення на посади начальників та заступників начальників вказаних управлінь після звільнення позивача, тобто, після 12.01.2023 року.
Зокрема, начальника Північно-Західного міжрегіонального управління ОСОБА_3 було призначено на посаду наказом №58-к від 08.02.2023 року; заступника начальника Північно-Західного міжрегіонального управління Бабеляса Б.П. наказом №109-к від 07.03.2023 року; заступника начальника Західного міжрегіонального управління Громяка Ю.О. наказом №68-к від 14.02.2023 року; заступника начальника Західного міжрегіонального управління ОСОБА_4 наказом №90-к від 20.02.2023 року; заступника начальника Західного міжрегіонального управління Атаманюка В.Ю. наказом №108-к від 07.03.2023 року; заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Пилип`юка В.М. наказом №80-к від 15.02.2023 року; заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Красова В.М. наказом №83-к від 15.02.2023 року; заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Гуриша Є.Я. наказом №85-к від 15.02.2023 року; заступника начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Колчанова А.В. наказом №70-к від 14.02.2023 року; заступника начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Швеця В.М. наказом №78-к від 15.02.2023 року; заступника начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Романської Л.Й. наказом №79-к від 15.02.2023 року; заступника начальника Північного міжрегіонального управління Омельченка А.В. наказом №64-к від 14.02.2023 року; заступника начальника Північного міжрегіонального управління Жука О.В. наказом №65-к від 14.02.2023 року; заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Тетянка О.Г. наказом №67-к від 14.02.2023 року; заступника начальника Південного міжрегіонального управління Левадіної Л.П. наказом №82-к від 15.02.2023 року; заступника начальника Південного міжрегіонального управління Домікана В.І. наказом №84-к від 15.02.2023 року; першого заступника начальника Північно-Західного міжрегіонального управління Чуприни С.В. наказом №91-к від 20.02.2023 року; першого заступника начальника Західного міжрегіонального управління Целеня Я.П. наказом №69-к від 14.02.2023 року; першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Лукомського О.О. наказом №81-к від 15.02.2023 року; першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Бондаря А.О. наказом №71-к від 14.02.2023 року; першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Бігули С.М. наказом №105-к від 06.03.2023 року; першого заступника начальника Північного міжрегіонального управління Фесюна В.М. наказом №63-к від 14.02.2023 року; першого заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Любчича М.В. наказом №66-к від 14.02.2023 року; першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Стороженка В.І. наказом №72-к від 14.02.2023 року; першого заступника начальника Південного міжрегіонального управління Лозяна Б.І. наказом №98-к від 23.02.2023 року.
Положеннями ч.3 ст.87 Закону №889 чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби запропонувати державному службовцю, з яким припиняється державна служба на підставі п.1 ч.1 цієї статті (у зв`язку із реорганізацією) іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Як уже згадувалось, на момент звільнення позивача були вакантними окремі посади начальників, заступників начальників, перших заступників начальників міжрегіональних утворених внаслідок реорганізації управлінь лісового та мисливського господарства.
Однак, відповідачем не було виконано, передбачений ч.3 ст.87 Закону №889, обов`язок та, як наслідок, звільнено позивача із посади начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства з порушенням визначеного чинним законодавством порядку.
Вказане сторонами не заперечується.
Відтак, суд дійшов висновку, що припинення державної служби позивача відбулось не у спосіб визначений чинним законодавством, зокрема, Законом №889.
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача, внаслідок чого було прийнято оскаржуваний наказ №21-к від 12.01.2023 року, який не відповідає критеріям правомірності передбачених у пунктах 1, 3, 5, 8, ч.2 ст.2 КАС України, а тому такий підлягає скасуванню.
Що стосується поновлення позивача на посаді на посаді начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства.
У відповідності до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 2401 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено».
Беручи до уваги наведену норму, висновки Верховного Суду, а також те, що Тернопільське обласне управління лісового та мисливського господарства ще не припинено, суд вважає, що зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.
Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось протиправно, суд дійшов висновку, що його належить поновити саме на попередній роботі - на посаді начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства.
Згідно з абзацом другим п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110, останнім днем роботи вважається день звільнення.
Враховуючи положення абзацу другого п.2.27 вказаної Інструкції, суд дійшов висновку, що позивача належить поновити на посаді, з якої його було звільнено з 13.01.2023 року, оскільки відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України №21-к від 12.01.2023 року останнім днем його роботи було 12.01.2023 року.
Крім того, у відповідності до положень ч.2 ст.235 КЗпП України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
При цьому, у відповідності до підп. з п.1 розділу І, п.5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100), основою для визначення середнього заробітку є середньоденна (годинна) заробітна плата.
Відповідно до абзацу четвертого п.2 розділу ІІ Порядку №100 якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за вимушений прогул, судом враховано період з 13.01.2023 року по 02.05.2023 року та розрахунок норм тривалості робочого часу на 2023 рік. Така кількість днів становить 78.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Держлісагенства України від 06.12.2022 року №488-к «Про призначення ОСОБА_2 »
Згаданий наказ був прийнятий відповідачем ще до прийняття ним наказів №492-к від 12.12.2022 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » та №21-к від 12.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Окрім того, як уже згадувалось, на момент звільнення були вакантними інші посади начальників, заступників начальників, перших заступників начальників новоутворених міжрегіональних управлінь лісового та мисливського господарства, які повинні були бути запропоновані позивачу відповідачем.
Беручи до уваги ці обставини, а також з урахуванням обставини, що позивача належить поновити на посаді начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства, а не на посаді начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, суд вважає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки скасування наказу від 06.12.2022 року №488-к «Про призначення ОСОБА_2 » жодним чином не вплине на захист його прав та законних інтересів у спірних правовідносинах.
В іншій частині у задоволенні позову слід відмовити.
При цьому, суд з метою захисту порушеного права позивача, у відповідності до ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити його на посаді начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства.
Крім того, рішення в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.371 КАС України.
Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі не належить присудити з позивача.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,
Позов задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державного агентства лісових ресурсів України №21-к від 12.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на державній службі на посаді начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства з 13.01.2023 року.
В іншій частині у задоволенні позову відмовити.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 24589 (двадцять чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 82 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне рішення складено 03 травня 2023 року.

Суддя Мартинюк В.Я.