Справа № 120/3329/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 р. Справа № 120/3329/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

30.03.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії в розмірі 49 505,40 грн згідно з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20 та зобов`язання відповідача з 01.01.2023 поновити позивачу виплату пенсії за рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20 в розмірі 49 505,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991 № 1789-XII "Про прокуратуру" (далі також Закон № 1789-XII). Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано з 13.12.2019 провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 17.01.2002 № 2981-ІІІ), постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 та рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.12.2019 № 7-р(ІІ)/2019, на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 № 18/146 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, із урахуванням раніше здійснених виплат, без обмеження граничного розміру пенсії.

На виконання вказаного судового рішення пенсійний орган включно до 31.12.2022 виплачував позивачу пенсію в розмірі 49 505,40 грн. Однак листом від 06.01.2023 за № 0200-0304-8/1981 відповідач повідомив позивача про те, що розмір його пенсії, який виплачувався на виконання рішення суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20, з грудня 2022 року приведено у відповідність до вимог Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі також Закон № 2464-VI) в частині врахування заробітної плати згідно з довідкою від 02.04.2020 № 18/146, з якої було сплачено єдиний соціальний внесок, за нормами чинними на 06.09.2017 за посадою прокурора області. Відтак розмір пенсії позивача з 01.01.2023 зменшено до 37 890,00 грн, що становить 90% від максимальної величини бази нарахування єдиного соціального внеску станом на 06.09.2017, на яку було застосовано норми законодавства під час видачі довідки № 18/146 і яка становила 42 100,00 грн.

Позивач із зазначеними діями відповідача не погоджується, вважає їх неправомірними, а тому за захистом своїх порушених прав звертається до суду.

Ухвалою суду від 04.01.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

12.04.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що в редакції Закону № 2464-VI, яка була чинною на момент виникнення у позивача права на перерахунок пенсії відповідно до заробітку, що зазначений у довідці № 18/146 від 02.04.2020, закріплено, що максимальна величина бази нарахування єдиного соціального внеску це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок. У випадку позивача така сума становить 42 100,00 грн (25 х 1684).

Отже, на думку відповідача, поряд з поняттям "обмеження максимального розміру пенсії", нормами законодавства також встановлено ще одну величину, що обмежує розмір пенсій колишніх прокурорів, в тому числі позивача, а саме розмір заробітної плати, що може бути врахована для обчислення пенсії.

При цьому відповідач наголошує на тому, що питання щодо врахування під час перерахунку пенсії позивача заробітної плати в розмірі, що перевищує максимальну величину бази нарахування єдиного соціального внеску, не було предметом розгляду у справі № 120/2050/20-а і рішенням суду від 24.06.2020 на Головне управління не покладено обов`язку враховувати при обчисленні розміру пенсії позивача заробітну плату в розмірі, що перевищує зазначену величину.

Відтак з грудня 2022 року розмір пенсії позивача був приведений у відповідність до вимог Закону № 2464-VI, а саме для обчислення пенсії позивача було враховано заробітну плату в межах максимальної бази нарахування єдиного внеску станом на 06.09.2017 дату, на яку було застосовано норми законодавства при видачі довідки № 18/146 від 02.04.2020, і яка становила 42 100,00 грн. У зв`язку з цим розмір пенсії позивача склав 37 980,00 грн і виплачується йому у такому розмірі з січня 2023 року. Крім того, за результатами приведення розміру пенсії у відповідність до вимог законодавства, сума надміру виплачених позивачу коштів за період з 13.12.2019 до 31.12.2022 становить 174 389,00 грн.

Таким чином, відповідач вважає оскаржувані дії правомірними, а заявлені позовні вимоги безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 263 КАС України розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи здійснюється судом у письмовому провадженні в строк не більше 30 днів з дня відкриття провадження у справі.

За правилами, визначеними частиною четвертою статті 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали цієї справи, а також матеріали архівної справи № 120/2050/20-а, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до положень Закону України "Про прокуратуру" у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення ч. 20 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" зі змінами, відповідно до яких умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначається Кабінетом Міністрів України.

02.04.2020 прокуратурою Вінницької області позивачу видано довідку за № 18/146 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій.

Довідка видана на підставі Рішення Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 та постанови Кабінету Міністрів України № 657 від 30.08.2017 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури".

Згідно з вказаною довідкою розмір заробітної плати за прирівняною посадою прокурора області для перерахунку пенсії позивача становить 55 006,00 грн.

13.05.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії за вислугу років з моменту виникнення права на такий перерахунок, а саме з 13.12.2019, з урахуванням довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 № 18/146 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій.

Рішенням від 14.05.2020 № 90 відповідач відмовив у перерахунку пенсії позивача, посилаючись на те, що надана довідка видана на підставі нормативних документів про підвищення заробітної плати працівникам прокуратури до 13.12.2019, тоді як після прийняття Конституційним Судом України рішення № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 будь-яких нормативно-правових актів про підвищення заробітної плати працівникам органів прокуратури не приймалось.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у перерахунку пенсії, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20, яке набрало законної сили, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано з 13.12.2019 провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 17.01.2002 № 2981-ІІІ), постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 та рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.12.2019 № 7-р(ІІ)/2019, на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 № 18/146 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, із урахуванням раніше здійснених виплат, без обмеження граничного розміру пенсії.

Виконуючи вказане рішення суду, в період з 13.12.2019 до 31.12.2022 відповідач виплачував позивачу пенсію в розмірі 49 505,40 грн, що становить 90% від суми заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії згідно з довідкою № 18/146 від 02.04.2020.

Листом від 06.01.2023 за № 0200-0304-8/1981 відповідач повідомив позивача про виплату йому з січня 2023 року нового (зменшеного) розміру пенсії за вислугу років, а саме 37 890,00 грн. Свої дії пенсійний орган пояснив тим, що розмір пенсії позивача приведено у відповідність до вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині врахування заробітної плати згідно з довідкою від 02.04.2020 № 18/146, з якої було сплачено єдиний внесок, за нормами чинними на 06.09.2017 за посадою прокурора області. У зв`язку з цим та враховуючи максимальну величину бази нарахування єдиного внеску станом на 06.09.2017, на яку було застосовано норми законодавства при видачі довідки № 18/146, а саме 42 100,00 грн (25 х 1684), починаючи з 01.01.2023 розмір пенсії позивача перерахований і становить 37 890,00 грн (42 100 х 90%).

Позивач з діями відповідача щодо припинення виплати йому пенсії у попередньому розмірі не погоджується, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу по суті, суд насамперед зазначає, що спір між сторонами безпосередньо не пов`язаний із виконанням відповідачем рішення суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20-а, що свідчить про відсутність підстав для вирішення такого спору в порядку судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Суд враховує, що зазначене судове рішення було виконане пенсійним органом та виконувалося включно до 31.12.2022, тоді як зміна (зменшення) розміру виплачуваної позивачу пенсії починаючи з 01.01.2023 обґрунтовується підставами, які хоча й існували на час вирішення справи за № 120/2050/20-а, однак не були предметом судового розгляду та оцінки.

З цим також погоджується сам відповідач, посилаючись у відзиві на те, що питання врахування під час перерахунку пенсії позивача заробітної плати в розмірі, що перевищує максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, не охоплювалося предметом спору у справі № 120/2050/20-а, і що рішенням у цій справі на Головне управління не було покладено обов`язку враховувати для обчислення пенсії позивача заробітну плату, що в розмірі, що перевищує вказану максимальну величну бази нарахування єдиного внеску.

Відтак, надаючи оцінку встановленим обставинам справи та вирішуючи по суті заявлені позовні вимоги, суд керується такими мотивами.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Тому для втручання у зазначене право суб`єкта владних повноважень мають бути вагомі законні підстави, особливого у тих випадках коли йдеться про зменшення вже отримуваних особою пенсійних виплат, адже, поза жодним сумнівом, такі дії органу державної влади є прямим порушенням майнових прав та інтересів особи, зокрема й тих, що підпадають під статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (справа "Будченко проти України", № 38677/06, рішення від 24 липня 2014 року; справа "Пічкур проти України", № 10441/06, рішення від 7 листопада 2013 року; справа "Суханов та Ільченко проти України", № 68383/10 і 71378/10, рішення від 26 червня 2014 року).

Судом встановлено, що в період з 19.12.2019 до 31.12.2022 позивач ОСОБА_1 отримував пенсію у розмірі 49 505,40 грн.

Такий розмір пенсії обчислений відповідачем на виконання рішення суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20-а, яким Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано з 13.12.2019 провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за вислугу років на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 № 18/146 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Вказане судове рішення набрало законної сили, а тому в силу приписів ст. 370 КАС України є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, у зв`язку з ухваленням судом рішення у справі у № 120/2050/20-а, у відповідача виник обов`язок виплачувати позивачу пенсію за вислугу років, по-перше, в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, що визначена у довідці за № 18/146 від 02.04.2020, а, по-друге, без обмеження граничного розміру пенсії позивача.

Наведене додатково підтверджується ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі № 120/2050/20-а, якою Головному управлінню відмовлено у роз`ясненні рішення від 24.06.2020 в частині заборони щодо обмеження граничного розміру пенсії та при цьому констатовано, що судове рішення є чітким, зрозумілим та покладає на відповідача обов`язок здійснювати позивачу виплату пенсії з 13.12.2019 без обмеження її максимальним (граничним) розміром.

Таким чином, рішенням суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20-а за позивачем визнано право на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 49 505,40 грн, що становить 90% від суми заробітної плати згідно з довідкою № 18/146 від 02.04.2020.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії у вказаному розмірі з 01.01.2023, суд зазначає таке.

Оскаржуваними діями пенсійний орган фактично здійснив перерахунок пенсії позивача шляхом її зменшення до розміру 37 890,00 грн.

Однак в цьому контексті виникає закономірне питання щодо правових підстав для здійснення відповідачем з власної ініціативи такого перерахунку.

Втім, ані з листа від 06.01.2023 за № 0200-0304-8/1981, ані з відзиву на позовну заяву не вбачається, якими саме підставами керувався відповідач, здійснюючи перерахунок пенсії позивача з 01.01.2023, та який саме нормативно-правовий акт змінив правове регулювання порядку обчислення пенсії позивача після ухвалення судом рішення в адміністративній справі № 120/2050/20-а, зумовивши наявність підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача з ініціативи пенсійного органу.

Крім того, суд враховує, що позивач отримує пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, згідно з якою обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Натомість наведених вище підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача судом не встановлено, тоді як відповідач на такі підстави не посилається, з чого висновується, що відповідач провів перерахунок пенсії позивача самовільно та за відсутності законних підстав для цього.

Якщо ж вважати, що зменшення розміру пенсії позивача з 01.01.2023 відбулося у зв`язку з обмеженням пенсії максимальним (граничним) розміром, то у такому разі необхідно з`ясувати, яким саме законом встановлене таке обмеження і чи дійсно цей закон впливає на можливість подальшого виконання відповідачем рішення суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20-а. Особливої ваги це питання набуває з огляду на те, що рішенням суду відповідача зобов`язано виплачувати позивачу пенсію без обмеження граничного (максимального) розміру.

Так, судом встановлено, що підставою для зменшення розміру пенсії позивача стало застосування відповідачем норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в редакції, що була чинною станом на 06.09.2017, а саме на дату, на яку було застосовано норми законодавства під час видачі довідки № 18/146 від 02.04.2020.

Звідси випливає, що використана відповідачем підстава для обмеження розміру пенсії позивача вже існувала на час ухвалення судом рішення від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20-а. А відтак, оскільки таким рішення постановлено виплачувати позивачу з 19.12.2019 пенсію без її обмеження граничним розміром, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на норми Закону № 2464-VI, як на підставу для обмеження розміру пенсії позивача з 01.01.2023.

Крім того, судом встановлено, що зменшення розміру пенсії позивача відбулося за рахунок того, що відповідач врахував передбачену станом на 06.09.2017 максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, тобто максимальну суму доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок (25 х 1684 = 42100 грн), яку використав для визначення розміру пенсії позивача (90% від 42100 = 37 890,00 грн).

Однак зазначені дії суд вважає неправомірними і такими, що вчинені поза межами повноважень пенсійного органу.

Перш за все суд звертає увагу на, що Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Тобто цей Закон не регулює питання пенсійного забезпечення, призначення, перерахунку і виплати пенсій, зокрема пенсій колишніх прокурорів. Відтак застосування відповідачем його норм для обчислення розміру пенсії позивача суд вважає безпідставним.

Також суд враховує, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", яким передбачено обчислення пенсії прокурора у відсотках від суми місячного заробітку за відповідною посадою.

У даному випадку рішенням суду у справі № 120/2050/20-а Головне управління зобов`язано з 13.12.2019 нараховувати та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років на підставі довідки від 02.04.2020 № 18/146 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Отже, з урахуванням вимог спеціального законодавства з питань пенсійного забезпечення прокурорсько-слідчих працівників, судовим рішенням визначено величину, з якої відповідач повинен обчислювати розмір пенсії позивача, а саме 90% від того розміру заробітної плати за прирівняною посадовою, який зазначено у довідці № 18/146.

За таких обставин суд вважає, що відповідач був позбавлений законних повноважень на самостійну зміну бази для обчислення розміру пенсії позивача, а такі його дії не відповідають положенням Закону України "Про прокуратуру" та ухваленому на користь позивача рішенню суду.

Крім того, на думку суду, для перерахунку пенсії позивача з 01.01.2023 відповідач безпідставно застосував норми Закону № 2464-VI, які втратили чинність, а також не врахував, що судовим рішенням Головне управління зобов`язано здійснити перерахунок пенсії позивача з 13.12.2019 (з дня виникнення права на такий перерахунок з огляду на винесення Конституційним Судом України рішення від 13.12.2019 № 7-р(II)/2019) і на той момент Закон № 2464-VI передбачав інший розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, а саме п`ятнадцять розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Аналогічний розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску був установлений нормами закону і на час проведення відповідачем перерахунку пенсії позивача з 01.01.2023. Водночас такий розмір значно перевищує ту величину, з якої обчислюється розмір пенсії позивача, чим спростовуються твердження відповідача про неможливість врахування в цілях обчислення розміру пенсії позивача заробітної плати згідно з довідкою № 18/146 від 02.04.2020.

Суд наголошує, що відповідач, як орган публічної влади, підпорядкований конституційному спеціально-дозвільному принципу, закріпленому, зокрема, у частині другій статті 19 Основного Закону України, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Окремі аспекти принципу належного врядування також були зазначені ЄСПЛ у справах "Армазова проти Республіки Молдова" (Arzamazova v. The Republic of Moldova, заява №38639, п.52), "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia, заява №32457/05, п. 40), "Графов проти України" (заява № 4809/10), "Чакаревич проти Хорватії" (Сakareviс v. Croatia, заява № 48921/13), з аналізу яких можна дійти висновку, що у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика щодо розуміння принципу належного урядування, до змісту якого можна включити п`ять головних складових елементів: 1) покладення на суб`єктів владних повноважень зобов`язання запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; 2) якщо діяльність суб`єкта владних повноважень впливає на основоположні права людини, такі суб`єкти повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб; 3) ризик будь-якої помилки суб`єкта владних повноважень повинен покладатися на такого суб`єкта, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; 4) застосування принципу належного урядування, як правило, не повинно перешкоджати суб`єкту владних повноважень виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; 5) потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій суб`єкта владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Суд також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави її втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні її як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 та від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19.

У свою чергу судом встановлено, що відповідач перерахував та істотно зменшив розмір пенсії позивача неправомірно, такі його дії не мають належного правового підґрунтя та вчинені не на підставі, у спосіб та в межах повноважень, що визначені законами України.

Окрім цього, суд враховує, що оскаржувана поведінка відповідача є прямим втручанням у право позивача на мирне володіння майном. Відтак ця справа охоплюється предметом регулювання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас у практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд вважає недопустимою з точки зору верховенства права ситуацію, за якої позивач багато років отримує пенсію у розмірі, визначеному рішенням суду відповідно до закону, а орган державної влади (відповідач) за відсутності достатніх законних підстав та із застосуванням нерелевантних правових норм значно зменшує розмір пенсії позивача.

Відтак, за встановлених обставин справи, втручання у майнові права позивача не може вважатися пропорційним та становить "індивідуальний та надмірний тягар".

З огляду на викладене суд доходить висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення з 01.01.2023 виплати позивачу пенсії в розмірі 49 505,40 грн згідно з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20.

Як наслідок, з метою ефективного захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах відповідача слід зобов`язати поновити позивачу з 01.01.2023 виплату пенсії у вищезазначеному розмірі.

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом з тим, у відповідності до пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення з 01.01.2023 виплати ОСОБА_1 пенсії в розмірі 49 505,40 грн згідно з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.01.2023 поновити виплату ОСОБА_1 пенсії в розмірі 49 505,40 грн відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі № 120/2050/20.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Повне судове рішення складено 03.05.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович