Справа № 308/16767/22
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Білак І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвоката Косаковський Валентин Олександрович, до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 26.04.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.05.2023.

Позивач, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Косаковський Валентин Олександрович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.12.2022 року вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2023 у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, із викликом сторін.

Позов мотивовано тим, що постановою інспектора 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції Яворської Анастасії Володимирівни серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022 накладено на позивача ОСОБА_1 , адміністративне стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за начебто вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП, зокрема про те, що 05.12.2022 о 09 годині 11 хвилин позивач знаходячись поза населеним пунктом керував транспортним засобом за швидкістю 103 км/год, чим нібито порушив вимоги п. 12.9.б «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.

Позивач вважає, що інспектором патрульної поліції незаконно розглянуто справу на місці зупинки транспортного засобу, позбавлено позивача можливості скористатися у повному обсязі своїми правами, передбаченими статтею 286 КУпАП, порушено вимоги процедури розгляду справи, установленої статтями 278-279 КУпАП, відсутні докази його вини, а тому вказана постанова підлягає до скасування.

У позовній заяві вказано на те, що винесення постанови безпосередньо на місці вчинення правопорушення (на дорозі), а не за місцезнаходженням відповідного органу, та без надання часу на реалізацію відповідних прав, є порушенням прав особи, яка притягається до відповідальності, - прямо визнаний Конституційним Судом України, рішення якого є обов`язковим до виконання на усій території України. Постанову винесено «на місці вчинення правопорушення» (просто на дорозі) та відразу після того, як правопорушення, ніби-mo, було вчинено. За таких умов позивач не мав часу та, відповідно, фізичної можливості скористатися своїми правами, передбаченими cm. 268 КпАП України, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою, тощо.

Позивач при цьому стверджує, що поліцейський не провів розгляду справи, а саме: не представився, не оголосив, яка справа підлягає розгляду, не роз`яснив права і обов`язки, не провів дослідження доказів, не проводив відеофіксацію, та не запитав про наявність чи відсутність клопотань. В цьому випадку розгляд справи взагалі не відбувся, навіть формально, фактично розгляд справи обмежився, перевіркою документів ОСОБА_1 та вручення йому копії відповідної постанови. Після вказаних дій ОСОБА_1 зазначив про необхідність відібрання у нього пояснень, але такі у нього відібрано не було.

Як зазначає позивач, в матеріалах адміністративної справи відсутній жодний доказ щодо підтвердження винуватості ОСОБА_1 , а отже у зв`язку із цим, лише одна постанова не може бути однозначним доказом вини правопорушника.

Позивач зазначає, що на прохання ОСОБА_1 повідомити про наявні докази на підтвердження факту порушення правил дорожнього руху поліцейськими їх не надано. Фактично, у постанові констатовано лише наявність порушення.

За твердженням позивача, інспектором було складено незаконну постанову, факти, викладені в ній, не відповідають дійсності. Із постанови ЕАР №6249574 від 05.12.2022 вбачається, що її складено в 09:11, а правопорушення ОСОБА_1 вчинено в 09:13. Тобто, за 2 хвилин працівники поліції не мали навіть фізичної можливості отримати, перевірити документи особи, запросити її для винесення постанови, розглянути справу, роз`яснити права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за cт. 289 КУпАП, відібрати пояснення у ОСОБА_1 , винести постанову, тощо.

При обґрунтуванні позову, адвокат посилається на положення: ст.ст.7,9, 245,255,286,278-280 КУпАП, ст.8,19, ч.3 ст.63 Конституції України, ст. 2, ч.2 ст.77, КАС України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», Рішення Конституційний Суд України № 5-рп/2015 від 26 травня 2015 року, п.1 розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року (далі інструкція).

Позивач просить суд: адміністративний позов задовольнити; визнати дії інспектора 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Яворської Анастасії Володимирівни протиправними; скасувати постанову серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за ч. 1 ст.121 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Від відповідача по справі на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві вказано на те, що 05.12.2022 року під час несення служби працівниками управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, за адресою: Закарпатська область, автомобільна дорога М-06 «Київ-Чоп» км. 804 (населений пункт Барівнок, Закарпатської області), було виявлено порушення правил дорожнього руху, а саме, водій транспортного засобу «Mercedes Benz» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , рухався швидкістю 78 (сімдесят вісім) км/год, в населеному пункті, чим перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 28 (двадцять вісім) км/год, порушивши п. 12.4. ПДР України.

На підставі ст. 35 ЗУ "Про Національну поліцію" транспортний засіб було зупинено. Інспектор підійшов до водія, яким виявився ОСОБА_1 (Позивач), належним чином представився, пояснив суть правопорушення, причину та підставу зупинки та перевірки документів, попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПДР України на підставі ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 2.4 ПДР України. Водій виконав законну вимогу патрульного та надав запитувані документи для перевірки.

Представник відповідача наголошує, що всіх водіїв на їх вимогу ознайомлюють з документами, що підтверджують правомірність використання вимірювального приладу TruCam, а також фотознімками, які зроблені приладом.

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п. 12.4 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо Позивача.

Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського та підписом в постанові про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022).

Як вказано у відзиві, в ході розгляду справи всі усні доводи Позивача були взяті до уваги про розгляді справи про адміністративне правоцорушення, письмові пояснення водій ОСОБА_1 не надавав.

Інспектор виніс постанову за ч. 1 ст. 122 КУпАП та наклав стягнення на правопорушника в розмірі 340 грн., відповідно до санкції статті.

При цьому представник відповідача зазначає,що на фотознімку, який додано до відзиву, зазначено дату вчинення правопорушення, серійний номер приладу, швидкість транспортного засобу позивача, місце скоєння правопорушення, географічні координати тощо.

У відзиві зазначено, що позивач, подавши позов, обґрунтував свою позицію, проте не надав жодного доказу на її підтвердження.

У відзиві містяться посилання на ст.ст. 8,9, ч.1 ст. 122 КУпАП, ст. 68 Конституції України, ч.5 ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух», ст. 23 ЗУ « Про національну поліцію», п.1.5, п.2.3 б)п. 12.4 ПДР України.

Представник відповідача зазначає, що властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam. Достовірність інформації про порушення правил дорожнього руху може бути перевірена в будь-який момент після її фіксації приладом TruCam, у тому числі під час її пред`явлення в якості речового доказу в адміністративному судовому процесі. Використання лазерного вимірювача швидкості TruCam органами Національної поліції України, а саме працівниками управлінь патрульної поліції Департаменту патрульної поліції започатковано листом першого заступника начальника ДПП Білошицького О.Г. від 04.10.2018 року. Місце для роботи з приладом позначено відповідними дорожніми знаками з метою інформування учасників дорожнього руху про проведення вимірювання швидкісного режиму.

Також, у відзиві вказано на те, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 № UA-MI/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 ТruСАМ», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ 197-12.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для ТгиСАМ визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05.04.2012 N 437 і становить 1 рік.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 08.02.2016 № 193.

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/26475, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 09.11.2022 р. та чинного до 09.11.2023 р., лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів ТruСАМ LTI 20/20 № ТС000618, є придатним до застосування.

Окрім того, представник відповідача зазначає, що необхідно зазначити, що можливість використання виробу «ТгиСАМ LTI 20/20», виробництва Laser Technology Inc., також підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку від 27.09.2018 року № 04/02/03/-3008, який зазначає про правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування AES відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015 та забезпечення конфіденційності, цілісності та автентичності зареєстрованих даних.

Щодо розгляду справи на місці правопорушення, то із посиланням на ст. 254 ст. 258, ст. 222 КУпАП, положення Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, (далі - Інструкція), зазначає, що інспектором було прийнято рішення по справі на місці вчинення адміністративного правопорушення.

З цього приводу, представник відповідача, звертає увагу суду на правову позицію колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду по справі № 465/6677/16-а (Постанова від 21.11.2018)

У відзиві вказано на те, що під час оформлення матеріалів про адміністративні порушення за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі, зафіксованих в автоматичному режимі, зокрема, передбаченого статтею 126 КУпАП, у працівників Національної поліції відсутній обов`язок складати протокол про адміністративне правопорушення.

За твердженням представника відповідача, позивач мав можливість залучити до розгляду справи захисника, протягом розумного строку, клопотання чи пояснення не надавав. Закон не встановлює за інспектором обов`язку забезпечити безпосередню присутність захисника і його доставлення за місцем розгляду адміністративної справи. При цьому Позивач не був позбавлений можливості звернутися за отриманням безоплатної правової допомоги. Зазначене, на думку представника відповідача, свідчить про зловживання Позивачем своїми правами та намагання уникнути адміністративної відповідальності. Окрім того, представник відповідача зазначає, що ні усні, ні письмові клопотання від Позивача не надходили. При цьому представник відповідача вказує на те, що вищезазначене підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, яке додається до відзиву.

Як вказує представник відповідача, для підтвердження проведення розгляду справи про адміністративне правопорушення, порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст. 251 КУпАП працівники можуть надати, зокрема, відеозапис події.

Також представник відповідача вказує на те, що наявність обов`язку відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою статті 77 КАС України, обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

У відзиві вказано на те, що в даному випадку, поясненнями Позивача в позовній заяві вказують лише на його намагання уникнути несприятливих для нього наслідків у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності, але не вказують на неправомірність дій відповідача. Однак суд не є засобом для сторін та не толерує зловживання правами.

Представник відповідача зазначає, що постанова про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованою та законною, а також такою, що не підлягає скасуванню.

Враховуючи зазначене вище, керуючись ст. ст. 44, 47, 77, 162, 243, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, представник відповідача просить: прийняти до розгляду даний відзив, відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання, позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача адвоката Косаковського В.О.- 26.04.2023 року надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Позовну заяву підтримує, просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чино, заяв не подавав.

У відповідності до ч.1, 3 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутність сторін, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку:

Судом встановлено, що постановою інспектора 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції Яворської Анастасії Володимирівни серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022 накладено на позивача ОСОБА_1 , адміністративне стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч.1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 05.12.2022 о 09:11 водій керуючи ТЗ рухався зі швидкістю 103 км./год. швидкість руху вимірювалася приладом Трукам ТС000624 чим порушив п. 12.9.б ПДР перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швид. руху …

Спірні правовідносини регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законом України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР).

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ст. 33 КпАП України, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КУпАП, передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

П. 12.9.б) ПДР України, заборонено перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Зі змісту адміністративного позову, вбачається, що як на підставу скасування постанови, позивач вказує на те, що жодних доказів на підтвердження його вини у вчиненні адміністративного правопорушення йому під час складання постанови не було надано, хоча він просив про це поліцейського.

При цьому позивач зазначає, що поліцейський не провів розгляду справи, а саме: не представився, не оголосив, яка справа підлягає розгляду, не роз`яснив права і обов`язки, не провів дослідження доказів, не проводив відеофіксацію, та не запитав про наявність чи відсутність клопотань. В цьому випадку розгляд справи взагалі не відбувся, навіть формально, фактично розгляд справи обмежився, перевіркою документів ОСОБА_1 та вручення йому копії відповідної постанови.

Позивач стверджує, що в матеріалах адміністративної справи відсутній жодний доказ щодо підтвердження винуватості ОСОБА_1 , а отже у зв`язку із цим, лише одна постанова не може бути однозначним доказом вини правопорушника.

Як на підставу скасування постанови, позивач також посилається і на те, що така винесена безпосередньо на місці вчинення правопорушення (на дорозі), а не за місцезнаходженням відповідного органу, та без надання часу на реалізацію відповідних прав, є порушенням прав особи, яка притягається до відповідальності, - прямо визнаний Конституційним Судом України, рішення якого є обов`язковим до виконання на усій території України.

Суд констатує при цьому, що відповідачем по справі, подано відзив на позовну заяву, проте зі змісту відзиву встановлено, що викладені представником відповідача аргументи на підтвердження правомірності як дій інспектора так, власне і постанови про адміністративне правопорушення не стосується постанови що є предметом оскарження.

Так, відповідач вказує на те,що 05.12.2022 року під час несення служби працівниками управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, за адресою: Закарпатська область, автомобільна дорога М-06 «Київ-Чоп» км. 804 (населений пункт Барівнок, Закарпатської області), було виявлено порушення правил дорожнього руху, а саме, водій транспортного засобу «Mercedes Benz» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , рухався швидкістю 78 (сімдесят вісім) км/год, в населеному пункті, чим перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 28 (двадцять вісім) км/год, порушивши п. 12.4. ПДР України.

При цьому вказано на те, що відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/26475, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 09.11.2022 р. та чинного до 09.11.2023 р., лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів ТruСАМ LTI 20/20 № ТС000618, є придатним до застосування.

У відзиві представник відповідача, зазначає, що відповідно до положень ст. 258 та відповідно до положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, (далі - Інструкція) інспектором було прийнято рішення по справі на місці вчинення адміністративного правопорушення.

За твердженням, представника відповідача, позивач мав можливість залучити до розгляду справи захисника, протягом розумного строку, клопотання чи пояснення не надавав. Закон не встановлює за інспектором обов`язку забезпечити безпосередню присутність захисника і його доставлення за місцем розгляду адміністративної справи. При цьому Позивач не був позбавлений можливості звернутися за отриманням безоплатної правової допомоги. Зазначене свідчить про зловживання Позивачем своїми правами та намагання уникнути адміністративної відповідальності. Ні усні, ні письмові клопотання від Позивача не надходили.

Так, у відзиві вказано на те, що вищезазначене підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, яке додається до відзиву.

Судом було досліджено докази, додані до відзиву на позовну заяву. Так, при дослідженні відеозапису з нагрудної камери, вбачається час, а саме початок відео фіксації: 09:42:54, час закінчення відеозапису 09:50:20. При цьому вказано посадову особу ОСОБА_2 .

При дослідженні, доданої до відзиву копії фото з приладу TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, вбачається, що на ньому зафіксовано транспортний засіб з д.н.з. НОМЕР_1 , зафіксовано швидкість 78 km/h, зазначено обмеження: 50 km/h; зафіксовано дату та час, а саме: 05.12.2022 09:42:43. Місце вчинення правопорушення: М-06, 804 КМ.

Також відповідачем до відзиву додано копію свідоцтва про повірку № 22-01/26475 від 09.11.2022 р.; копія сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 № UA-MI/1 -2903-2012; копію експертного висновку № 04/05/02-2522 від 07.09.2021 р. в переліку яких вказано серійні номери TruCam LTI 20/20 в т.ч. ТС000618, на які поширюється дія експертного висновку.

Зі змісту відзиву вбачається, що 05.12.2022 року під час несення служби працівниками управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, за адресою: Закарпатська область, автомобільна дорога М-06 «Київ-Чоп» км. 804 (населений пункт Барівнок, Закарпатської області), було виявлено порушення правил дорожнього руху, а саме, водій транспортного засобу «Mercedes Benz» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , рухався швидкістю 78 (сімдесят вісім) км/год, в населеному пункті, чим перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 28 (двадцять вісім) км/год, порушивши п. 12.4. ПДР України.

Суд констатує, що постанова яка є предметом оскарження винесена посадовою особою УПП в Закарпатській області інспектором старшим лейтенантом поліції Яворською Анастасією Володимирівною.

У постанові серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022 року, вказано час вчинення правопорушення 09:11:11, місцем вчинення є М-06, 801 КМ, вказано швидкість з якою рухався ТЗ АО 0101ОІ 103 км/год. При цьому вказано на те, що швидкість руху вимірювалася приладом Трукам ТС000624.

Зі змісту постанови вбачається, що перевищення швидкості поза населеним пунктом становить 33 км/год., чим водієм вчинено правопорушення передбачене п. 12.9.б ПДР(перевищення водіями транспортних засобів обмежень швидкості руху передбаченого знаками 3.29, 3.31,30.3.

Вказане свідчить про те, що подія, мова про яку іде у відзиві, не має відношення до обставин справи, за результатами якої відносно позивача винесена постанова що є предметом оскарження. Також докази додані відповідачем до відзиву, на підтвердження вини ОСОБА_3 , у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, очевидно стосуються іншої події, яка мала місце 05.12.2022 року о 09:42:43 год.

Так, суд звертає увагу на те, що зафіксоване TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, правопорушення, мало місце за адресою: Закарпатська область, автомобільна дорога М-06 «Київ-Чоп» км. 804 (населений пункт Барівнок, Закарпатської області), натомість у постанові що є предметом оскарження місце вчинення правопорушення вказується: М-06, 801 КМ (поза межами населеного пункту);

час вчинення правопорушення 09:42:43, разом з тим в оскаржуваній постанові час вчинення правопорушення зазначено 09:13:00;

щодо суті вчинення правопорушення відповідач у відзиві вказує на те, що ОСОБА_3 - водій транспортного засобу «Mercedes Benz» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 78 (сімдесят вісім) км/год, в населеному пункті, чим перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 28 (двадцять вісім) км/год, порушивши п. 12.4. ПДР України, тоді як згідно постанови що є предметом оскарження суть правопорушення вказана як: перевищення швидкості поза населеним пунктом становить 33 км/год., чим вчинив правопорушення передбачене п. 12.9.б ПДР (перевищення водіями транспортних засобів обмежень швидкості руху передбаченого знаками 3.29, 3.31,30.3.

Окрім того, слід зазначити, що згідно постанови що оскаржується, швидкість руху вимірювалася приладом Трукам серійний номер ТС000624, проте до відзиву відповідачем додано роздруківку фото із приладу що має інший серійний номер, а саме TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618.

Суд також констатує, що інших доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП, а саме п. 12.9.б ПДР (перевищення водіями транспортних засобів обмежень швидкості руху передбаченого знаками 3.29, 3.31,30.3, яке мало місце о 09:42:43 05.12.2022 року до матеріалів справи не надано.

Крім того, від представника відповідача по справі надійшли додаткові пояснення в яких вказано на те, що фото з приладу TruCam LTI 20/20, яке стосується постанови ЕАР №6249574 від 05.12.2022, відповідач не має змоги надати, оскільки такі не збереглися довше необхідного терміну згідно п.3 розділу VIIІ «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України №1026 від 18.12.2018 р. При цьому додано відповідну довідку оператора комп`ютерного набору ІІ категорії УПП в Закарпатській області.

Вказане свідчить про те, що відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_3 , у вчиненні ним адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, а саме п. 12.9.б ПДР (перевищення водіями транспортних засобів обмежень швидкості руху передбаченого знаками 3.29, 3.31,30.3, яке мало місце о 09:42:43 05.12.2022 року згідно оскаржуваної постанови. Наведені у відзиві на позовну заяву аргументи та доводи щодо правомірності винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, є неспроможними в силу того, що не мають відношення до обставин справи що передували винесенню та самій процедурі оформлення саме постанови ЕАР №6249574 від 05.12.2022.

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з ст. 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Як свідчать матеріали справи, при винесені постанови в справі про адміністративне правопорушення поліцейським не були з`ясовані всі обставини справи, не досліджено докази вини ОСОБА_1 у вчиненні порушення ПДР України.

Суд звертає увагу на те, що незважаючи на наявність відповідно до частини 3 статті 283 КУпАП необхідність вказати у постанові по справі про адміністративне правопорушення відомостей про технічний засіб, яким здійснено вимірювання швидкості, тобто саме факту вчинення правопорушення, фото-доказів на підтвердження перевищення ОСОБА_3 , швидкості руху суду не надано. Такий фото-доказ у відповідача відсутній, згідно додаткових пояснень представника відповідача.

За приписами ч.ч.1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За визначенням ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин…

Тобто, у разі наявності заперечень щодо адміністративного позову, суб`єкт владних повноважень повинен шляхом надання належних та допустимих доказів довести правомірність своїх дій чи рішень.

Однак в даному випадку, відповідачем на підтвердження правомірності дій інспектора патрульної поліції, відносно ОСОБА_3 , а саме притягнення його адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП суду не доведено.

Відповідно до ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Верховний Суд у своїй постанові від 2 квітня 2018 року у справі №338/1/17 вказав, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Позивач заперечив факт дослідження відповідачем будь-яких обставин під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності та дослідження доказів на підтвердження вини останнього. Позивач зазнає, що на його вимогу надати докази вчинення правопорушення такі йому надані не були.

Усне твердження працівника поліції про виявлення правопорушення, озвучене правопорушнику, не може бути належним доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Спостереження працівником поліції правопорушення при цьому, має бути зафіксоване на матеріальному носії.

Суд, при цьому не може брати до уваги аргументи відповідача, щодо того що фото з Трукам не збереглося, як на підтвердження наявності доказі винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення.

Суд вважає, що відповідачем не надано будь-яких належних та достовірних доказів, які б підтверджували факти викладені у постанові та спростовували доводи позивача.

Таким чином суд вважає, що при притягненні до адміністративної відповідальності позивача порушено його права, передбачені ст. 268 КпАП України та неналежно досліджено всі обставини, які б свідчили про вчинення ним адміністративного правопорушення.

Згідно позиції, що міститься у постанова ВС/КАС від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а : у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Зі змісту статті 6 Європейської конвенції з прав людини вбачається, що кожний обвинувачений у скоєнні злочину має як мінімум право мати достатньо часу та можливості для підготовки свого захисту, а також захищати себе сам особисто або через обраного ним самим захисника. При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово, зокрема в справі Deweer v. Belgium (рішення Суду від 27.02.1980 року), зазначав, що немає ніяких підстав для вузької інтерпретації ст. 6 Конвенції. Так, зазначена стаття застосовується не тільки власно до кримінального судового провадження, але і по відношенню до дисциплінарних та адміністративних процедур (принцип автономності).

Європейський суд з прав людини у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому , у § 3 (c) статті 6 Європейської конвенції зазначається, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права, як захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. Аналогічна норма міститься і у § 3 (d) статті 14 частини III Міжнародного пакту, відповідно до якої кожен має право при розгляді будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення бути судимим у його присутності та захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним самим захисника.

Згідно п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину.

Верховний Суд, у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17, зазначив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Посилання на оскаржувану постанову про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Однак, жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивачем вчинено правопорушення, за яке на нього накладено адміністративне стягнення відповідачем до суду не надано.

Щодо доводів позивача про не додержання процедури розгляду інспектором патрульної поліції справи про адміністративне правопорушення стосовно особи та прийняття оскаржуваної постанови на місці вчинення правопорушення, слід зазначити наступне:

Згідно із частиною другою ст. 258 КпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Статтею 222 КпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частинами 1 ст. 122 КпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Отже, постанова у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання відповідного протоколу.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах висловлено, Верховним Судом в Постанові від 08.07.2020 у справі № 177/525/17, Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 в справі № 752/15787/16-а.

Зі змісту позовної заяви вбачається що на вимогу позивача доказів на підтвердження його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, йому надано не було.

Вказані твердження позивача не були спростовані відповідачем.

Згідно правової позиції ВС/КАС, що викладена в постанова від 18.02.2021 у справі № 524/9827/16-а «згідно ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У відповідності до частини другої статті 271 КУпАП інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач виявив бажання скористатись правовою допомогою, про що надав відповідачу відповідне письмове клопотання.

Однак, інспектором не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що такими діями інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.»

Згідно правової позиції, що міститься у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 р. у справі № 524/9827/16-а, ненадання інспектором можливості реалізувати клопотання особи про надання правової допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, суд приходить до переконання, що матеріалами справи не підтверджено факту вчинення позивачем адміністративного правопорушень, відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, а також не доведено дотримання при винесені оскаржуваної постанови вимог ст. ст. 248, 280 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин та вирішення її в точній відповідності з законом.

Особливості провадження у зазначеній категорії справ визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункта 3 частини 3 цієї правової норми за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач допустив правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, а відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАР №6249574 від 05.12.2022, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за ч. 1 ст.121 КУпАП, підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення, а позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дії працівника поліції при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки позивачем не надано доказів протиправності таких дій.

Крім того, позивач зі скаргою на дії інспектора не звертався, службова перевірка наявності в діях інспектора ознак протиправної поведінки не проводилася та відповідно до вимог ст. 222 КУпАП інспектор Управління патрульної поліції в Закарпатській області має право розглядати справи про адміністративні порушення і накладати адміністративні стягнення, безпосередньо за ч. 1 ст.122 КУпАП України, тобто останній діяв в межах своїх повноважень.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, враховуючи результат розгляду справи, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496 грн. 20 коп. за задоволеними позовними вимогами підлягають стягненню на користь позивача.

На підставі ст.ст. 245, 251, 252, 256, 280 КУпАП та керуючись п.1 ч.1 ст.20, ст.ст.44, 77, 242, 246, 257-262, 286 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву подану представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Косаковським Валентином Олександровичем, до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ЕАР №6249574 від 05.12.2022, якою на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за ч. 1 ст.122 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , судовий збір за подання позову в розмірі 496 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош