Справа № 200/1256/21-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року справа №200/1256/21-а

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Сіваченка І.В. , Гаврищук Т. Г. , секретар судового засідання Азарової К.В., за участю представника відповідача Тичиніна Я.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 р. у справі № 200/1256/21-а (головуючий І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Четвертої кадрової комісії з атестації прокурорів обласних прокуратур, з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) , Донецької обласної прокуратури , Офісу Генерального прокурора про визнання незаконним та скасування рішення від 24 листопада 2020 року №128, наказу №1911-к від 24 грудня 2020 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 05.04.2021 року) до Офісу Генерального прокурора (далі - 1-й відповідач), Донецької обласної прокуратури (далі - 2-й відповідач), Четвертої кадрової комісії з атестації прокурорів місцевих прокуратур (далі - 3-й відповідач), у якій просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення четвертої кадрової комісії №128 від 24 листопада 2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Донецької обласної прокуратури №1911-к від 24 грудня 2020 року про звільнення позивача з посади прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29 грудня 2020 року;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді прокурора Добропільського відділу Покровської окружної прокуратури Донецької області або на іншій рівнозначній посаді в оновлених органах прокуратури Донецької області з 29 грудня 2020 року, зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України;

- стягнути з Донецької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2020 року по день ухвалення рішення суду з розрахунку 5 044,62 грн за кожен день вимушеного прогулу за цей період.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07.07.2022 року у справі № 200/1256/21-а задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі №200/1256/21-а, ухвалено нове рішення, яким: визнано протиправним та скасовано рішення четвертої кадрової комісії №128 від 24 листопада 2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації; визнано протиправним та скасовано наказ керівника Донецької обласної прокуратури №1911-к від 24 грудня 2020 року про звільнення позивача з посади прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29 грудня 2020 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 30 грудня 2020 року. Справу №200/1256/21-а в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зарахування часу вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року позов задоволено частково, а саме суд: стягнув з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2020 року по 18 жовтня 2022 року в сумі 482697 гривень 45 копійок, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог - відмовив. Рішення, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, звернуто до негайного виконання.

Донецька обласна прокуратура, не погодившись частково з судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду у частині періоду та суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, а саме у резолютивній частині рішення суду слова «по 18 жовтня 2022 року в сумі 482 697 (чотириста вісімдесят дві тисячі шістсот дев`яносто сім) гривень 45 (сорок п`ять) копійок» замінити «по 07 липня 2022 року у сумі 411 744 (чотириста одинадцять тисяч сімсот сорок чотири) гривні 15 (п`ятнадцять) копійок».

Апеляційна скарга мотивована тим, що кінцеву дату вимушеного прогулу судом першої інстанції визначено неправильно, у зв`язку з чим безпідставно збільшено розмір середнього заробітку. За вимогами законодавства середній заробіток стягується за період з дня, наступного за звільненням, по дату прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до матеріалів справи, позивача звільнено 29.12.2020 (останній робочий день), рішення про поновлення Верховним Судом прийнято 07.07.2022. У зв`язку з цим, вимушений прогул тривав з 30.12.2020 по 07.07.2022. Відтак, середній заробіток має розраховуватися саме за цей період.

Після прийняття судом рішення про поновлення на роботі вже не може стягуватися середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 1 ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, після 07.07.2022 може бути стягнутий лише середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення.

Для такого стягнення позивачем має бути пред`явлено окремий позов, оскільки стягнення такого середнього заробітку відбувається на різних правових підставах: за вимушений прогул стягується у порядку ст. 235 КЗпП України, а за затримку у поновленні - у порядку ст. 236 КЗпП України.

Щодо правильної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 30.12.2020 по 07.07.2022 було 383 робочі дні. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу мав би складати 411 744,15 грн (1 075,05 грн х 383 робочі дні вимушеного прогулу).

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представники інших сторін у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у їх відсутність.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач з 23.10.1995 року по 29.12.2020 року працював в органах прокуратури України на різних посадах.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року №1911-к, керуючись статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 3.6 підпункту 2 пункту 19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури», позивача звільнено з посади прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29 грудня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Верховного Суду від 07.07.2022 року у даній справі, серед іншого, визнано протиправним та скасовано наказ керівника Донецької обласної прокуратури №1911-к від 24 грудня 2020 року про звільнення позивача з посади прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29 грудня 2020 року.

Присуджено поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 30 грудня 2020 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 482697,45 гривень, виходячи з 449 робочих днів вимушеного прогулу (по дату ухвалення рішення судом) та середньоденної заробітної плати - 1075,05 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини та громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На підставі статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення також закріплені статтями 2, 5-1 КЗпП України.

На підставі статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8- рп/2002 зазначено, що наявність спеціального регулювання службових відносин не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. З огляду на викладене немає юридичних підстав вважати, що окремі норми Кодексу законів про працю України не можуть не застосовуватися до державних службовців.

Згідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року, не з вини позивача.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України) і не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі згодом звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України)

Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі № 761/36220/17 вказав, що вимушений прогул це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формування причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізовувати своє право на працю в іншого роботодавця.

У справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду (суддя доповідач Жданова В.С.) Верховний Суд зробив наступні правові висновки, зокрема:

-вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника:

-стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі;

-якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Верховний Суд в постанові від 28 грудня 2022 року у справі № 460/2675/18 у пункті 48-52 зробив наступні висновки: «Конструкція частини першої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. У свою чергу, системний аналіз і тлумачення приписів статті 235 КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. При цьому, вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини 2 статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Указана норма права, окрім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №540/2186/21.

Постановою Верховного Суду від 07.07.2022 року у справі № 200/1256/21-а, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 30 грудня 2020 року.

При цьому, у п. 63 постанови Верховного Суду від 07.07.2022 року у справі № 200/1256/21-а направляючи на новий розгляд справу в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зарахування часу вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України, суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не досліджували питання наявності права на такі виплати, їх розміру, не досліджували доказів і не з`ясовували на цій підставі обставин справи, проте від цього залежить правильне вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Отже, середній заробіток за ст. 235 та 236 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Суд зазначає, що вимушений прогул не обмежується днем ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки, за вимогами законодавства, відповідне рішення роботодавця (наказ) поновлення особи на відповідній посаді, прийняте на виконання рішення суду, свідчить про відовлення його трудових прав та відповідно припиненню вимушеного прогулу.

При цьому, у розумінні ч. 2 ст. 235 КЗпП України, орган, який розглядає трудовий спір, є суд відповідної юрисдикції.

Таким чином, з огляду на поновлення позивача на посаді з 30.12.2020 року постановою Верховного Суду від 07.07.2022 року, яка у цій частині підлягає негайному виконанню на підставі п.3 ч.1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та ст. 235 КЗпП України, та відсутністю факту поновлення відповідачем позивача на роботі, час вимушеного прогулу позивача триває станом на момент нового розгляду судом даної справи.

Отже, період вимушеного прогулу вірно визначено судом, а відповідно середній заробіток підлягає стягненню з 2-го відповідача за період з 30 грудня 2020 року (з наступного за днем звільнення робочого дня) по дату прийняття даного рішення - 18 жовтня 2022 року, що складає 449 робочих днів.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно пункту 5 Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

На підставі пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з апеляційної скарги, апелянтом не оскаржується розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а фактично оскаржується період вимушеного прогулу, який впливає на розрахунок отже, суд не переглядає рішення суд в цій частині.

Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги, у частині вимог про стягнення з 2-го відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 5 044,62 грн за кожен день вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню, а сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 482697,45 гривень (1075,05 грн. х 449 робочих днів вимушеного прогулу), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскарженого судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 р. у справі № 200/1256/21-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 р. у справі № 200/1256/21-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Сіваченко

Т.Г. Гаврищук