Справа № 420/10620/22
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2023-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/10620/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Турецької І.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року, прийняте у складі суду судді Хурси О.О. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)», в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування;

- стягнути з Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належнi до отримання предмети речового майна особистого користування у сумі 14837,16 грн. (без урахування податків і зборів).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належнi до видачі предмети речового майна особистого користування. Стягнуто з Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування у сумі 14837,16 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)» звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення повністю і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивачем не надано належних і допустимих доказів в підтвердження поважності пропуску місячного строку звернення до суду з даним позовом. Так, апелянт вказує, що з моменту звільнення позивача до моменту звернення останнього з позовною заявою пройшло майже два роки, що свідчить про відсутність бажання вчасно реалізовувати можливість судового захисту порушеного права. Щодо посилань суду першої інстанції на заяву представника позивача від 01.07.2022 року та на отриману відповідь від апелянта, вказує, що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через місяць після звільнення зі служби. Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що на теперішній час ані за видатками загального фонду державного бюджету, ані за видатками спеціального фонду проведення платежів щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби не передбачено, при цьому відповідальною за придбання речового майна для установ виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України визначено Державну установу «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, витягом з наказу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» від 28 квітня 2020 року № 50/ОС20 «Про особовий склад» підтверджено, що ОСОБА_1 звільнено за п.2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.6).

Суд встановив, що позивач звертався до відповідача із заявою про виплату спірної грошової компенсації (а.с.7).

Листом від 03.12.2021 року № 1/9/1-5816 відповідач надав інформацію щодо заборгованості за невиплачену грошову компенсацію за речове майно перед звільненими працівниками, відповідно до якої підтверджено, що перед Державною установою «Одеська виправна колонія (№14)» рахується заборгованість перед ОСОБА_1 щодо виплати спірної компенсації (а.с.8-9).

Крім того, судом досліджено арматурну картку №419 на ім`я позивача та довідка №38 (а.с.10-11).

Згідно з довідкою №38 ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 останньому належить до виплати 14837,16 грн (а.с. 11), однак така компенсація позивачу не виплачена, що підтверджується інформацією щодо сум невиплаченої грошової компенсації за речове майно (а.с.9).

Не погодившись бездіяльністю відповідача щодо невиплати спірної компенсації, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування; стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування у сумі 14837,16 грн.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини 5 статті 122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Таким чином у цій справі слід визначити правову природу такої компенсації, оскільки як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Відповідно до частини 2 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Частиною п`ятою статті 21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.

Згідно з частиною п`ятою статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби; норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578), за приписами пункту 2 якого речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань

Згідно з пунктом 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

При цьому відповідно до пункту 28 Порядку № 578 у разі звільнення особи рядового і начальницького складу із служби у запас Збройних Сил їй видається речовий атестат, копія якого додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення така особа буде прийнята на службу до Державної кримінально-виконавчої служби, до її речового забезпечення зараховуються раніше отримані предмети речового майна особистого користування, а строк носіння предметів продовжується на період від дня звільнення до дня прийняття на службу.

Разом з цим пунктом 23 Порядку № 578 передбачено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості.

З наведеного висновується, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується після звільнення зі служби та на підставі заяви, а отже речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю.

Такі гарантії щодо забезпечення доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування) та інвентарним майном, яке є власністю установ та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням).

Подібний висновок міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Враховуючи визначену правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 540/2001/21.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, предметом даного позову є вимоги позивача, зокрема, про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати йому компенсації вартості за неотримане речове майно та стягнення такої компенсації, яка не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, оскільки позивача було звільнено зі служби 28 квітня 2020 року та у той же день подано заяву про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, при цьому адміністративний позов було подано до суду першої інстанції лише 02 серпня 2022 року, позивачем було пропущено строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, що було враховано судом першої інстанції.

Водночас, пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Колегія суддів зазначає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Звертаючись із позовною заявою та заявляючи клопотання про поновлення строку звернення до суду, позивач посилався на подання ним 28.04.2020 року заяви про виплату компенсації за неотримане речове майно, яка шляхом триваючої бездіяльності відповідача не розглянута та ним не прийнято будь-яке рішення за результатом розгляду такої заяви. При цьому позивач також посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 вересня 2019 року у справі №825/1104/17 та від 09 липня 2020 року у справі №240/11529/19.

Водночас, колегія суддів не погоджується із тим, що зазначені обставини є поважними підставим пропуску строку звернення до суду з огляду на наступне.

Суд зазначає, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами

У даній категорії справ законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Колегія суддів звертає увагу, що в межах даного позову позивачем оскаржується, зокрема, бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті йому грошової компенсації за неотримане речове майно саме у день звільнення, а не відмова у здійсненні виплати відповідної компенсації за поданою ним заявою.

При цьому, положеннями Порядку № 578 не передбачено обов`язку відповідача надання письмової відповіді на заяву про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, як і не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання спору стосовно виплати грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, тому позивач мав можливість звернутись до суду з адміністративним позовом безпосередньо на протязі місяця після його звільнення.

Щодо звернення до відповідача, яке мало місце в червні 2022, колегія суддів зазначає, що таке звернення не вважається досудовою формою врегулювання спору та не свідчить про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися в суд за захистом порушених, на його думку, прав чи законних інтересів з дня проведення з ним розрахунку, виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що звернення до відповідача ініційоване позивачем фактично через два роки з моменту звільнення. Будь-яких об`єктивних перешкод своєчасно звернутися за захистом своїх порушених прав до суду позивач не наводив.

При цьому суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2023 року (справа № 560/8394/21), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Щодо посилань позивача на правові висновки, наведені у постановах Верховного Суду викладені у постановах від 11 вересня 2019 року у справі №825/1104/17 та від 09 липня 2020 року у справі №240/11529/19, колегія суддів зазначає, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року (справа №755/10947/17), суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

До того ж, колегія суддів зазначає, що право позивача на виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 14837,16 грн. не є спірним та фактично визнається відповідачем.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява № 23436/03).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Зазначені норми права визначають підстави для залишення адміністративного позову без розгляду у разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 287, 292, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: І. О. Турецька

Суддя: Л. Є. Зуєва