Справа № 320/136/23
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2023 року № 320/136/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ в м. Києві щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 з 2629 гривень 24 коп. до 1934 гривень 00 коп.;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в м. Києві поновити раніше встановлений розмір основної пенсії ОСОБА_1 до її перерахунку 11.01.2022;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в м. Києві виплатити ОСОБА_1 недоплачену суму пенсії з дати зменшення розміру пенсії (01.02.2022);

- зобов`язати Головне управління ПФУ в м. Києві провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії у відповідності до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017 з урахуванням рішень Верховного Суду від 23.09.2021 та 06.09.2022 у цій справі № 754/12702/14-а та виплатити різницю між нарахованою сумою пенсії та фактично отриманою за весь період перерахунку;

- стягнути з Головного управління ПФУ в м. Києві на користь ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду у розмірі 3000 євро у гривнях по курсу на час виплати компенсації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання постанови Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017 у справі 754/12702/14-а, залишеної без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018, з урахуванням правових висновків Верховного Суду за наслідками перегляду справи № 754/12702/14-а, пенсійним органом проведено перерахунок його пенсії, однак розмір пенсії був зменшений з 2629,24 грн. до 1934,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На час прийняття рішення у даній справі відповідач правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (2 категорія).

З 24.06.2009 позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва та отримує пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку як особа яка приймала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018, позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Лівобережного об`єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової пенсії у розмірі меншому ніж передбачено статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Лівобережне об`єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю у розмірі не нижче 30% мінімальної пенсії за віком з 29.02.2014 по 03.08.2014 з урахуванням проведених виплат.

Зобов`язано Лівобережне об`єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії згідно частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням середньомісячного фактичного заробітку для обчислення пенсії, визначеного за будь-які 12 місяців підряд роботи на територіях радіоактивного забруднення, зокрема, з вересня 1986 року по серпень 1987 року включно, з 11.06.2014 з моменту звернення з відповідною заявою до відповідача.

У задоволені решти вимог позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.09.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Абзац третій резолютивної частини постанови Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017 змінено шляхом виключення з нього кінцевої дати перерахунку додаткової пенсії, за шкоду, заподіяну здоров`ю, а саме слова і цифри «по 03.08.2014 р.».

Доповнено резолютивну частину постанови Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017 новим абзацом такого змісту: - «Визнати протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії з урахуванням середньомісячного фактичного заробітку для обчислення пенсії, визначеного за будь-які 12 місяців підряд роботи на територіях радіоактивного забруднення.».

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017, та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплачувати доплату до пенсії за понаднормовий стаж в розмірі 7% заробітку, та виплатити недоотриману різницю з 22.06.2014 скасовано.

У цій частині ухвалено нове судове рішення про задоволення позову, а саме - зобов`язано Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 доплату до пенсії за понаднормовий стаж в розмірі 7% заробітку, та виплатити недоотриману різницю з 22.06.2014.

В решті оскаржувані судові рішення залишити без змін.

На виконання цих рішень суду ГУ ПФУ здійснено перерахунок пенсії позивача, а саме:

- 28.02.2014 - додаткової пенсії з числа потерпілих ЧАЄС (2 кат.) в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком. Розмір пенсії становив 1247,13 грн., із них: 838,28 грн. (1.69677 (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати, взятої за період з 01.12.1992 по 30.11.1997) х 1573,99 грн. (показник середньої заробітної плати по Україні за 2008) х 0,31388 (0.23250 - індивідуальний коефіцієнт страхового стажу х 1.35) - основний розмір пенсії за віком; 284,70 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧК ( 2 кат.); 74,15 грн. - підвищення у зв`язку із зростанням середньої заробітної плати по Україні); 50 грн. - доплата з 01.05.2012;.

- з 11.06.2014 - по заробітної платі з 01.09.1986 по 31.08.1987 відповідно до ч.2, ст.27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за двоскладовою формулою. Розмір пенсії становив 1119,37 грн. (перша складова: 224,00 грн. із розрахунком 58% від заробітної плати в розмірі 0.05954, взятої за період з 01.09.1986 по 31.08.1987 +(друга складова: 486,52 грн. - доплата до пенсії при неповному стажу; 74,15 грн. - підвищена у зв`язку із зростанням середньої заробітної плати по Україні); 284,70 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧК ( 2 кат.); 50 грн. - доплата з 01.05.2012;

- з 22.06.2014 - доплати до пенсії за понаднормовий стаж в розмірі 7% заробітку. Розмір пенсії становив 1119,37 грн. (перша складова: 224,00 грн. із розрахунку 62 % від заробітної плати в розмірі 0.05954, взятої за період з 01.09.1986 по 31.08.1987) + ( друга складова: 486,52 грн. - доплата до пенсії при неповному стажу; 74,15 грн. - підвищення у зв`язку із зростанням середньої заробітної плати по Україні); 284,70 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧК ( 2 кат.); 50 грн. - доплата з 01.05.2012.

При цьому, пенсійним органом, у відповідь на звернення позивача, листами від 14.01.2022 №1381-39982/П-03/8-2800/22 та від 02.12.2022 № 26613-26053/П-02/8-2600/22, повідомлено останньому про те, що при виконанні рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 та постанови Верховного суду від 23.09.2021 по справі №754/12702/14 розмір пенсії ОСОБА_1 зменшується. Крім того, повідомлено позивача, що у разі його відмови від виконання судового рішення від 17.11.2017, виплата пенсії буде здійснюватися в розмірі, встановленому до виконання зазначеного рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року прийнято звіт про виконання постанови Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017 року, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 року та постанови Верховного суду України від 23.09.2021 року у справі 754/12702/14-а.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 754/12702/14-а прийнято звіт поданий Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві про виконання постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №754/12702/14-а в частині задоволених касаційною інстанцією вимог позову.

Вважаючи свої права порушеними щодо зменшення основного розміру пенсії та неналежного виконання судових рішень, позивач звернувся до суду з цим позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Статтями 8, 55 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви про розгляд навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Отже, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина. Кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства, має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді

Як зазначалося, статтею 55 Конституції України передбачено, що кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не має права відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 та постанови Верховного суду від 23.09.2021 по справі №754/12702/14 здійснено перерахунок пенсії позивача, а саме:

- 28.02.2014 - додаткової пенсії з числа потерпілих ЧАЄС (2 кат.) в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком. Розмір пенсії становив 1247,13 грн., із них: 838,28 грн. (1.69677 (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати, взятої за період з 01.12.1992 по 30.11.1997) х 1573,99 грн. (показник середньої заробітної плати по Україні за 2008) х 0,31388 (0.23250 - індивідуальний коефіцієнт страхового стажу х 1.35) - основний розмір пенсії за віком; 284,70 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧК ( 2 кат.); 74,15 грн. - підвищення у зв`язку із зростанням середньої заробітної плати по Україні); 50 грн. - доплата з 01.05.2012;.

- з 11.06.2014 - по заробітної платі з 01.09.1986 по 31.08.1987 відповідно до ч.2, ст.27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за двоскладовою формулою. Розмір пенсії становив 1119,37 грн. (перша складова: 224,00 грн. із розрахунком 58% від заробітної плати в розмірі 0.05954, взятої за період з 01.09.1986 по 31.08.1987 +(друга складова: 486,52 грн. - доплата до пенсії при неповному стажу; 74,15 грн. - підвищена у зв`язку із зростанням середньої заробітної плати по Україні); 284,70 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧК ( 2 кат.); 50 грн. - доплата з 01.05.2012;

- з 22.06.2014 - доплати до пенсії за понаднормовий стаж в розмірі 7% заробітку. Розмір пенсії становив 1119,37 грн. (перша складова: 224,00 грн. із розрахунку 62 % від заробітної плати в розмірі 0.05954, взятої за період з 01.09.1986 по 31.08.1987) + ( друга складова: 486,52 грн. - доплата до пенсії при неповному стажу; 74,15 грн. - підвищення у зв`язку із зростанням середньої заробітної плати по Україні); 284,70 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧК ( 2 кат.); 50 грн. - доплата з 01.05.2012.

При цьому, пенсійним органом, у відповідь на звернення позивача, листами від 14.01.2022 №1381-39982/П-03/8-2800/22 та від 02.12.2022 № 26613-26053/П-02/8-2600/22, повідомлено останньому про те, що при виконанні рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 та постанови Верховного суду від 23.09.2021 по справі №754/12702/14 розмір пенсії ОСОБА_1 зменшується. Крім того, повідомлено позивача, що у разі його відмови від виконання судового рішення від 17.11.2017, виплата пенсії буде здійснюватися в розмірі, встановленому до виконання зазначеного рішення.

Тобто, у межах спірних відносин позивач фактично не погоджується із діями відповідача, які пов`язані із перерахунком та виплатою йому пенсії на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 та постанови Верховного суду від 23.09.2021 по справі №754/12702/14, які набрали законної сили.

Суд вважає за необхідне зазначити, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративній справі, врегульовано у стаття 370-383 розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України, якими не передбачено можливості вирішення в порядку позовного провадження вимог особи-позивача, що випливають з обставин невиконання або неналежного виконання судового рішення відповідачем.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, приписами ст. ст.382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Суд зазначає, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС(ст.382, ст.383 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

На підставі вищевикладеного, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 (справа №806/2143/15), від 03 квітня 2019 року (справа №820/4261/18), від 09 липня 2019 року (справа №826/17587/18), від 31 липня 2019 року (справа №803/688/18), від 23 липня 2020 року (справа №661/89/17), від 24 липня 2020 року (справа №501/2172/15-а), Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а.

При цьому, при розгляді позовних вимог стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а, від 06.02.2019 у справі №816/2016/17, а також в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №580/3376/20.

Суд зазначає, що за наслідками аналізу предмету позову у справі №320/136/23 вбачається, що фактично спрямований на виконання інших судових рішень у справі №754/12702/14.

За вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Суд зазначає, що відповідні заяви повинні бути подані в рамках справи №754/12702/14.

У зв`язку з цим, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Отже, спір у цій справі є тотожним, тому, що був предметом розгляду у справі № 754/12702/14, але виник на стадії виконання судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Головного управління ПФУ в м. Києві на користь ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду у розмірі 3000 євро у гривнях по курсу на час виплати компенсації, суд зазначає наступне.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1173 цього Кодексу, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 №5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.

Основним фактором завдання моральної шкоди позивач вважає протиправні дії відповідача щодо неналежного виконання, на думку позивача, судових рішень у справі № 754/12702/14.

Зважаючи на висновки суду у даній справі, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3000 євро у гривнях по курсу на час виплати компенсації

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, повно та всебічно розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши у сукупності наявні докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.