Справа № 380/3847/23
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року

справа №380/3847/23

провадження № П/380/3884/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ), в якому просить суд:

- визнати відмову відповідача ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати відповідача провести позивачу перерахунок пенсії у відповідності п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши стаж перебування на спецпоселенні у потрійному розмірі та підвищити позивачу пенсію на 50% мінімальної пенсії за віком.

Ухвалою суду від 06.03.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Предметом розгляду даної справи є відмова ГУ ПФУ у Львівській області у здійсненні перерахунку підвищення пенсії позивача, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітована.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що отримує пенсію по інвалідності та не отримує підвищення до пенсії, як особа яка зазнала політичних репресій та була реабілітована, на підставі Постанови КМУ від 16.07.2008. Проте, відповідно до архівної довідки від 30.10.2014, позивач був виселений на спецпоселення з конфіскацією майна в Хабаровський край, звільнений у 1957. Отже, позивач вважає, що на нього розповсюджується дія Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму», тобто він повинен отримувати підвищення до пенсії передбачене п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, а його стаж має обраховуватися у потрійному розмірі. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області з вимогою про здійснення перерахунку, однак, протиправно на його думку, отримав відмову.

Згідно ухвали про відкриття провадження відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву з дати отримання ухвали про відкриття провадження. Копію вказаної ухвали вручено відповідачу, однак станом на момент розгляду цієї справи, жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило. При цьому, суд враховує, що згідно ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч.6 ст.162 цього ж Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши доводи позову, зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 є громадянином України, перебуває на обліку у органах Пенсійного фонду України, отримує пенсію за віком з 27.03.2016.

Згідно Довідки про реабілітацію №12178 (№13/6/4-Г-127 від 01.09.2009), виданої Управлінням внутрішніх справ по Хабаровському краю МВД російської федерації, гр. ОСОБА_1 , 1956 р.н., народився на спецпоселенні батьків, репресованих по політичним мотивам в с. Обор району імені Лазо Хабаровського краю (на основі постанови особливої наради при МГБ СССР від 20.10.48 батьки як члени сім`ї учасника «ОУН» виселені з Тернопільської, Львівської області в Хабаровський край).

Згідно довідки №4/4-827 від 20.08.2009 виданої Управлінням інформаційних технологій Головного управління внутрішніх справ України по Львівській області, ОСОБА_2 разом з сім`єю 15.08.1950 за рішенням особливої наради при МДБ СРСР був виселений із села Рудники, Миколаївського району Львівської області на спецпоселення в ОСОБА_3 край з конфіскацією майна, з якого звільнений 25.09.1956.

Позивач має статус реабілітованої особи, що підтверджується посвідченням 5/12-П виданим 16.02.2012 Львівською обласною радою, відповідно до якого має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

На звернення позивача від 27.12.2022, щодо його пенсійного забезпечення, Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, листом від 25.01.2022 №1822-21117/Г-52/8-1300/23 повідомило наступне. Позивач перебуває на обліку та одержує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Страховий стаж складає 41 рік 03 місяці 03 дні, коефіцієнт страхового стажу 0,41250. Середньомісячний заробіток, обчислений за період з 01.01.1966 по 30.06.1991 становить 5348,88 грн. Індивідуальний коефіцієнт заробітку 0,86463. Розмір пенсії станом на 01.07.2023 складає 3366,70 грн., а саме: - 2206,41 грн розмір пенсії за віком; 473,59 грн доплата 65 - річним до 40% мінімальної заробітної плати 2680,00 грн; 125,58 грн - доплата за понаднормовий стаж (за 6 років); 561,12 грн підвищення як жителю гірського району. Оскільки, згідно доданих до заяви документів, позивач народився на спецпоселенні в Хабаровському краї, а не був примусово переселений, проводити перерахунок пенсії як члену сім`ї репресованого та згодом реабілітованого підстав немає.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, щодо здійснення перерахунку пенсії та стажу роботи позивача, вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-УІІІ від 05.05.2018 року реабілітованими слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» встановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються: громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 6 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

За чинним законодавством України розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами абзацу першого частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідного до якого мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно з частиною четвертою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Таким чином, положення частини четвертої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не є перешкодою для застосування величини мінімального розміру пенсії за віком до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу не встановлено підвищення до пенсії у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», відповідно до якої з 01.09.2008 громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Отже, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі№446/1515/16-а, а також від 06.02.2019 №444/1848/16-а та від 18.09.2019 у справі № 446/1514/16-а.

Відповідно до пункту 7 Постанови Верховної ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24.12.1993 №3812-XII направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку (стаття 3) - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Довідки про реабілітацію, згідно із статтею 3 цього Закону видаються реабілітованим на їх вимогу органами внутрішніх справ за наявності у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на виселених осіб тощо), а за відсутності таких документів - районними комісіями по поновленню прав реабілітованих після встановлення ними факту виселення.

З аналізу вище наведених норм вбачається, що громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані на підставі статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», призначені пенсії підвищуються на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, а членам їх сімей, яких було примусово переселено на підставі статті 3 вказаного Закону, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

В ході розгляду даної справи встановлено, що позивачу надано статус потерпілого від політичних репресій та видано посвідчення реабілітованої особи, а тому дії відповідача щодо відмови проведення розрахунку підвищення пенсії позивачу та не виплати йому підвищення пенсії, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому ст.47 та п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком, встановленогост.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправними.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачу та невиплати йому підвищення пенсії, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у передбаченому ст.47, п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 50 процентів від мінімальної пенсії за віком підлягають задоволенню.

Вказані права у позивача виникли після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991років» від 13.03.2018 №2325-VIII, яким знято обмеження з переліку реабілітованих осіб, які, зокрема мають право на підвищення в розмірі 50 % в від мінімальної пенсії за віком згідно із п. «г» ст.77 Закону №1788-XII та на перерахунок стажу роботи згідно зі статтею 58 Закону №1788-XII.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком та перерахунок стажу його роботи згідно із ст.58 Закону №1788-XII не відповідає критерію правомірності, передбаченому п.1 ч.2 ст.2 КАС України, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати їй підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи у відповідності до ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та перерахунок стажу роботи згідно з п. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області сплачений судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.