Справа № 2а-8068/12/1370
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року

справа №2а-8068/12/1370

провадження № П/380/13781/22

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Сенчука Л.Ю.,

представника позивача Хробак Г.В.,

представника відповідача Палій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку загального позовного провадження справу за Державного підприємства Львіввугілля до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

Державне підприємство Львіввугілля звернулося до суду з адміністративними позовами до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби (правонаступником якої є Офіс великих платників податків Державної податкової служби, а надалі й - Західне міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків), в яких просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26 квітня 2012 року №/209, № /207 і № /208.

Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року та від 06 листопада 2012 року ці позовні заяви були об`єднані в одне провадження.

Відповідно до заяви від 26 листопада 2012 року ДП Львіввугілля уточнило позовні вимоги та просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26 квітня 2012 року частково, а саме: № /208 в частині грошового зобов`язання в сумі 19783309,00 грн.; №/209 в частині 6395229,00 грн основного платежу і 1598807,00 грн штрафних (фінансових) санкцій (штрафів); № /207 в частині 793770,00 грн основного платежу і 166288,00 грн штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ДП Львівугілля задоволено: постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2013 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ДП Львівугілля задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року задоволено частково касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління ДФС: постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу Державного підприємства Львіввугілля задоволено частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2013 року у справі № 2а-8068/12/1370 скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби від 26 квітня 2012 року № /207 в частині збільшення Державному підприємству Львіввугілля суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 76563 (сімдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят три) грн за основним платежем та 12454 (дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 копійок за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби від 26 квітня 2012 року № /208 в частині зменшення Державному підприємству Львіввугілля суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 18090573 (вісімнадцять мільйонів дев`яносто тисяч п`ятсот сімдесят три) грн 00 копійок. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби від 26 квітня 2012 року № /209 в частині збільшення Державному підприємству Львіввугілля суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 5255514 (п`ять мільйонів двісті п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн 00 копійок за основним платежем та 1313878 (один мільйон триста тринадцять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн 00 копійок за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишено без задоволення. Касаційну скаргу Державного підприємства Львіввугілля задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року залишено без змін в частині задоволення позовних вимог.

В іншій частині постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2013 року скасовано та направлено справу в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Адміністративна справа в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові № /207 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 717196,00 грн. за основним платежем та 153834,00 грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № /208 в частині зменшення позивачу суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 1692736,00 грн.; податкове повідомлення-рішення № /209 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 1139715,00 грн. за основним платежем та 284929,00 грн. за штрафними санкціями надійшла до Львівського окружного адміністративного суду 30.09.2022.

Ухвалою від 05.10.2022 прийнято до провадження адміністративну справу №2а-8068/12/1370 за позовом Державного підприємства Львіввугілля до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові № /207 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 717196,00 грн. за основним платежем та 153834,00 грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № /208 в частині зменшення позивачу суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 1692736,00 грн.; податкове повідомлення-рішення № /209 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 1139715,00 грн. за основним платежем та 284929,00 грн. за штрафними санкціями

Оже, предметом розгляду даної судової справи є визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень в частині фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані індивідуальні акти у відповідній частині не відповідають вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки викладені в акті перевірки висновки щодо порушення позивачем вимог Податкового кодексу України є необґрунтованими. Позивач вказує, що до матеріалів справи долучено копії реєстраційних документів контрагентів, що підтверджують факт належної реєстрації на момент вчинення господарських операцій, а також свідоцтв про реєстрацію вказаних суб`єктів підприємницької діяльності як платників податку на додану вартість. Крім того, усі поставлені ТМЦ від вказаних контрагентів були одержані ДП «Львіввугілля» згідно з довіреностями, обліковані в журналах - ордерах по складах, та пізніше відпущені з ВП «Управління «Західвуглепостац» по інших ВП ДП «Львіввугілля». Реальність господарських операцій по вказаним у акті перевірці контрагентам підтверджується видатковими накладними, податковими накладними, розрахунковими документами. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. Посилання в акті перевірки лише на податкову інформацію контрагентів суперечить нормам Податкового кодексу та чинного податкового законодавства на час перевірки. Зазначені у акті перевірки обставини стосуються лише господарської діяльності контрагентів Позивача (подання ними податкової звітності, не знаходження за юридичною адресою тощо), і жодним чином не доводять недобросовісності ДП «Львіввугілля» та відсутності реальності господарських операцій. Позивач зазначає, що висновки щодо неможливості контрагентами здійснити відповідний комплекс господарських операцій ґрунтується на припущеннях. Такі висновки зроблені за самими лише даними звітності контрагентів за даними центральних даних ДПА України, без перевірки, а тому не можуть вважатися достовірними. Натомість первинні документи невмотивовано не взяті до уваги. З урахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву у якому стверджує про нереальність господарських операцій позивача з ПП «МКМ-Сервіс», ТзОВ «СТАР ЛАИТС», ТзОВ «КФ «Продінвест», ТзОВ «Економікторг», ПП «Колон-Сервіс», ПП «Версант», ПП «Західпромторг», ПП ФО ОСОБА_1 , ТОВ «Західпромінвест», ПП «Діваліс», ПП «Велес-ЛВ», ПП «Маст-Опт», ПП «Децимус», ТОВ «Західпромінвест», ТОВ «Нью стар». що в контрагентах відсутні трудові ресурси, виробничі потужності, основні фонди, транспортні засоби тощо для здійснення будь-якого виду діяльності, відсутність контрагентів за юридичною адресою та неподання ними податкової звітності, контрагенти позивача зареєстровані на осіб, які реально не мали відношення до здійснення діяльності або її не здійснювали. Вказує, що в матеріалах справи наявний вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29.07.2013, яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. З ст. 27. ч.2 ст. 205, ч. З ст.27 ч. 4 ст. 358 КК України та ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. З ст. 27, ч.2 ст. 205, ч. З ст.27 ч. 4 ст. 358, ч. З ст. 358 КК України. Вказаним вироком встановлено, що вказані особи разом із невстановленими слідством особами, в період з січня 2010 по січень 2012 року з метою прикриття незаконної діяльності зареєстрували (як на себе та і на спеціально підібраних осіб) та використали ряд фіктивних підприємств, серед яких, зокрема, і контрагенти позивача ПП «Велес ЛВ» та ПП «Захід Торг». Відповідач вказує, що у постанові Верховного Суду України від 22.11.2016 у справі № 826/11397/14 викладено правовий висновок, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. При розгляді конкретної справи суди такі доводи органу влади мають перевіряти та оцінювати. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з контрагентами, які не могли поставити товар позивачу, зважаючи на неможливість фактичного здійснення контрагентами зазначених операцій з врахуванням місця, часу, обсягів матеріального ресурсу, економічно необхідного для виробництва товару. відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності в силу відсутності відповідного персоналу, виробничих активів.

Крім того, слід зазначити, що позивачем також не було надано і будь-яких доказів, які б свідчили про виявлену ним належну обачність й обережність при виборі постачальника послуг, враховуючи відсутність в останнього достатніх трудових та матеріальних ресурсів (основних фондів) для проведення відповідної господарської діяльності, що в сукупності з встановленими обставинами справи та з урахуванням характеру спірних правовідносин, які склались у цій справі, також свідчить про обґрунтованість тверджень контролюючого органу про безпідставність формування податкового обліку позивача за господарськими операціями зі вказаними контрагентами. Також позивачем не надано відповідних первинних документів як підставу для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти здійснення таких операцій, за якими можливо б прослідити обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистого підпису або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, факт передачі товару, його транспортування, зберігання, оприбуткування та подальше використання у власній господарській діяльності. Посилання позивача на ту обставину, що товарно-матеріальні цінності, вказані у наданих ним первинних документах щодо взаємовідносин із наведеними вище контрагентами, були в подальшому використані ним в рамках здійснення його господарської діяльності, не спростовує описаних вище обставин, оскільки факт використання товарно-матеріальних цінностей, номенклатура яких відповідає тій номенклатурі, яка визначена у певних документах, підтверджує лише, що такі товари були оприбутковані позивачем, але не дає змоги встановити джерело їх отримання. Отже, ДП «Львіввугілля» не надало належних і достатніх доказів того, що господарські операції між ним та вказаними вище контрагентами мали реальний характер, тобто не доведено факту реального отримання позивачем робіт (послуг) від цих контрагентів, що в свою чергу позбавляє позивача права на включення відповідних сум до складу податкового кредиту та валових витрат. З урахуванням наведеного, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд заслухав вступне слово сторін, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив наступне.

Спеціалізованою державною податковою інспекцією по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП Львівугілля з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 року до 30.09.2011 року, за результатами якої складено акт 30.03.2012 року № 57/22-1006/32323256.

В акті перевірки контролюючий орган стверджує про порушення позивачем: п. п. 1.23, 1.31 ст. 1, пп. пп. 4.1.1, 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. пп. 5.3.2, 5.3.9 п. 5.3, пп. 5.4.9 п. 5.4, пп. 5.6.1 п. 5.6, п. 5.9 ст. 5, пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств від 28.12.1994 року № 334/94-ВР (далі Закон № 334/94-ВР), та пп. пп. 14.1.13, 14.1.202 п. 14.1 ст. 14, п. п. 135.1, 135.2, пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, п. п. 137.1, 137.4 ст. 137, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4, пп. пп. 138.8.1, 138.8.5 п. 138.8, п. 138.9 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 143.1. ст. 143 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за період 01.04.2010 року до 30.09.2011 року на суму 6741532,00 грн.; п. 1.4 ст. 1, пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. п. 4.1, 4.2 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України Про податок на додану вартість від 03.04.1997 року № 168/97-ВР (далі Закон № 168/97-ВР), пп. пп. 14.1.13, 14.1.202 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.1, 201.14, 201.15 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду на суму 990050,00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби винесла податкові повідомлення-рішення від 26.04.2012 року: № /208, яким ДП Львівугілля зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 24368625,00 грн.; № /209, яким ДП Львівугілля збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 6741532,00 грн. за основним платежем та 1685383,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № /207, яким ДП Львівугілля збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 990050,00 грн. за основним платежем та 211911,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погодившись із такими податковими повідомленнями-рішеннями контролюючого органу позивач звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону №334/94-ВР (втратив чинність з 1 квітня 2011 року, за винятком деяких положень, у зв`язку з набранням чинності Податковим кодексом України) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат, згідно з підпунктом 5.2.1 цієї статті, включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 цієї ж статті визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення відносин) витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу (пункт 138.2 цієї статті).

Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Абзацами першим, другим підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР (втратив чинність з 1 січня 2011 року у зв`язку з набранням чинності Податкового кодексу України) встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону №168/97-ВР (абзац перший підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї статті).

Згідно з підпунктом а пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі, в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (в редакції до внесення змін Законом України від 04 липня 2013 року №408-VI).

За змістом підпункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року у справі №160/3364/19, до розгляду якої зупинялось провадження у справі, в тому числі за результатами аналізу наведених норм сформувала ряд важливих правових висновків, зокрема про таке.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Так, Верховний Суд у постанові від 14.09.2022 вказав на необ`єктивність, неповноту дослідження всіх обставин та доказів у справі. Вказав на те, що у пунктах 91 та 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2022 року у справі №160/3364/19 зазначено, що вирок щодо посадової особи контрагента за статтею 205 КК України, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності за цією статтею КК України у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правильності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності. Вирок може слугувати підтвердженням нереальності операцій між платником податку та його контрагентом, тільки якщо він містить посилання саме на ці операції. Визнання вироком суду у кримінальному провадженні підприємства фіктивним не обов`язкову означає, що всі його операції з усіма контрагентами були фіктивними за весь період його діяльності

Визначальним для вирішення спорів про обґрунтованість формування податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій.

наголосив, що остаточний висновок щодо реальності/нереальності спірних господарських операцій, має бути зроблений за наслідками аналізу усіх наявних у справі доказів і матеріалів, в їх системній сукупності та взаємозв`язку зі змістом" укладених правочинів, також з урахуванням усіх доводів сторін, наведених на підтвердження чи спростовування висновків, наведених у акті перевірки.

Оцінка правовідносин Позивача та його контрагентів у даному випадку з огляду на специфіку товарів, що поставлялись Позивачу, вимагає ретельної перевірки обставин виконання спірних поставок з наданням оцінки всім наведеним у акті перевірки твердженням Відповідача, яким він обґрунтовував неправомірне формування податкового кредиту. Установлення наведених обставин є необхідним для перевірки того, чи відображають надані платником первинні документи реальні факти господарської діяльності за спірними правочинами.

Враховуючи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14.09.2022 судом встановлено наступне.

Податковим повідомленням-рішенням від 26.04.2012р. №/209 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 8 426 915.00 грн., в т.ч. 6 741 532,00. - основний платіж, 211 911,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

«В ході перевірки встановлено, що Відокремлений підрозділ управління „Західвуглепостач ДП „Львіввугілля в порушення вимог пп..1.23 п.1.31 ст.1„ п.4.1., п.4.1ст.4 п.11.3.1 п.11.3 cт.11 Закону України від 28.12.94р. №334/94-ВР „Про оподаткування прибутку підприємств (зі змінами та доповненнями, в редакції Закону від 22.05.1997 №283/97ВР) заниження задекларованих показників у рядку 01.1 Декларацій доходи від продажу товарів(робіт, послуг) у розмірі 355 649грн. ...

Судом встановлено, що між ВП «Управлінця «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» та ПП «Версант», ПП «Захід-торг», ПП «Велес-ЛВ», ТОВ «Маст-Опт» були укладені угоди на поставку вугілля.

Відповідно до п.3.1 договору поставки Постачальник поставляє вугілля Покупцю залізничним транспортом на станцію призначення вантажною швидкістю чи автотранспортом Покупця згідно реквізитів, зазначених у заявках Покупця.

Відвантаження вугілля Управлінням здійснювалось згідно заявок вищеперелічених підприємств. На час здійснення господарських операцій ПП «Версант», ПП «Захід-торг» були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ.

З позиції суду, господарські операції безпідставно трактовані, як безоплатна передача товару, позаяк в акті (стор.18) підтверджено про перерахування коштів від ПП «Версант» на суму 130 747,21 та (стор. 21) про перерахування коштів від ПП «Захід торг» на загальну суму 246 692,41грн. на розрахунковий рахунок ВП Управління «Західвуглепостач», які були включені до валових доходів Декларації.

Господарські операції на загальну суму 355 649 грн. проведені на підставі документів які підтверджують здійснення відвантаження вугілля після попередньої оплати : договори; протоколи узгодження цін специфікації залізно дорожні накладні; податкові накладні.

Факти здійснення господарських операцій ДП «Львіввугілля» з відповідними контрагентами у зазначений період підтверджується відповідними договорами на поставку товарно-матеріальних цінностей та виконання відповідних послуг та специфікаціями долученими до матеріалів справи.

Факти оплати за товар (послуги) здійснено в рамках господарських операцій, що підтверджується банківськими виписками, платіжними дорученнями, на яких є штамп банку, що в свою чергу підтверджує дійсність оплати підприємством товару на адресу- постачальників товару (послуг).

Відповідні господарські документи підтверджують те, що правові наслідки за укладеними договорами настали, умови договорів виконані сторонами в повному обсязі.

До матеріалів справи долучено, на кожну партію відвантаженого вугілля залізничні накладні, посвідчення якості вугілля, платіжні документи про оплату поставленого вугілля податкові накладні, заявки на відвантаження вугілля ПП «Захід- торг» та ПП «Версант» (том 4 а.с.48-71, том 13 а.с. 127-166).

ДП «Львіввугілля» відвантажувало даним підприємствам вугілля, згідно укладених договорів, заявок. Як доказ відвантаження даного вугілля надало, залізничні накладні, податкові накладні, посвідчення якості вугілля на кожну партію вугілля платіжні документи за оплату вугілля.

Суд зазначає, що чинне законодавство не ставить обмежень, щодо вибору Замовника при поставці товару, всі вимоги щодо оформлення даних господарських операцій позивачем виконано.

Суд також вказує, що долучений відповідачем до матеріалів справи вирок суду Сихівського районного суду м. Львова від 29.07.2013 року у справі № 1319/5120/2012 не може бути доказом підтвердження нереальності господарських операцій з відповідними кортрагентами.

Відповідно до позиції викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022р. у справі № 160/3364/19 визначено:

«Велика Палата Верховного Суду також підкреслює, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

З огляду на те, що Верховний Суд України помилково поширив на податкові правовідносини норму статті 205 КК України, що має інший предмет регулювання, Велика Палата Верховного Суду визнає необгрунтованим висновок Верховного Суду України про те, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не .можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон № 101-ІХ, яким виключено статтю 205 КК України.

З пояснювальної записки до проекту Закону № 101-ІХ від 29 серпня 2019 року

можна встановити, на що була спрямована законодавча ініціатива. На обгрунтування необхідності прийняття вказаного Закону в пояснювальній записці вказувалося, зокрема, на те, що склалася поширена практика використання контролюючими органами матеріалів досудового розслідування та вироку суду у кримінальному провадженні за статтею 205 КК України для обґрунтування донарахування грошових зобов`язань* платникам податків. Негативні тенденції у вирішенні податкових спорів були спровоковані поширеним хибним підходом судів до оцінки доказів, наданих контролюючими органами. Зокрема, щодо використання вироку суду у кримінальному провадженні за статтею 205 КК України слід зазначити, що склалася поширена негативна практика хибного використання таких вироків з метою надання твердженням контролюючого органу щодо нереальності операцій платника податку статусу фактів, що мають преюдиціальне значення. Тобто склалася ситуація, за якої судами при вирішенні податкових спорів не досліджувалися конкретні операції платника податку з його контрагентом, якого вироком суду у кримінальному провадженні було визнано винним у здійсненні фіктивного підприємництва. Натомість стверджувалося, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, і як наслідок, вирок суду слугував підставою для висновку про нереальність операцій платника податку з його контрагентом: Водночас вирок може слугувати підтвердженням нереальності операцій між платником податку та його контрагентом, тільки якщо він містить посилання саме на ці операції. Визнання вироком суду у кримінальному провадженні підприємства фіктивним не обов`язково означає, що всі його операції з усіма контрагентами були фіктивними за весь період його діяльності.

Отже, як зазначено в пояснювальній записці, прийняття Закону № 101-ІХ спрямоване на усунення практики застосування статті 205 КК України як інструменту зловживань та у спосіб, що не відповідає меті кримінальної відповідальності, та на гуманізацію кримінальної відповідальності за ухилення від сплати податків».

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 29.07.2013 року у справі № 1319/5120/2012 , визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. З ст. 27, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, та ОСОБА 5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. З ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. З ст. 27, ч. 4ст. 358, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України. З вироку суду не вбачається відомостей про господарські операції між ДП «Львіввугілля» та ПП «Версант», ПП «Захід-торг», ПП «Велес-ЛВ», ТОВ «Маст-Опт», тому таке рішення суду не може бути визнано належним доказом на підтвердження порушення платником податків вимог податкового законодавства.

Встановлення факту фіктивності підприємства - контрагента позивача саме по собі не може свідчити про незаконність господарських операцій.

Враховуючи правові позиції Верховного Суду, факт наявності вироку, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених вироком, який набрав законної сили, періоду часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретної особи та наслідки її дій.

У вказаному вироку не зафіксовано жодних обставин, які б свідчили про здійснення ПП «Версант», ПП «Захід-торг», ПП «Велес-ЛВ», ТОВ «Маст-Опт» фіктивних господарських операцій саме з ДП «Львіввугілля».

Крім того, щодо висновків ревізора «Перевіркою встановлено завищення задекларованих показників у рядку 04.1 Декларацій «витрати на придбання товарід(робіт і послуг), крім визначених 04.11» по відокремлених підрозділах ... до складу валових витрат зайво включено суму витрат з придбання товарів, факт отримання яких від не доведено: від ТзОВ «СТАР ЛАЙТС» на загальну суму 860 410грн., від ТзОВ «КФ «Продінвест» на загальну суму 808 520грн., від ТзОВ «Економікторг» на загальну суму 36 000грн., від ПП «МКМ-Сервіс» на загальну суму 435 872грн, від ПП « Велес-ЛВ» на суму 413 307грн., від ПП «Колон -Сервіс» на суму 24275грн., від ПП «Версант» на суму 457 932 грн., від ПП «Західпромторг» на суму 250 724грн., від ПП « Маст-Опт» на загальну суму 475 387грн., від ПП «Децимус» на суму 192955рн., від ПП ОСОБА_5 на суму 338 742грн., від ТОВ «Західпромінвест» на суму 2 300 941грн., від ТОВ «Нью стар» на суму 83 320 грн., від ПП «Діваліс» на суму 215 066 грн.»

Господарські операції закупівлі ТМЦ проведені на підставі документів які підтверджують здійснення закупівлі ТМЦ.

До матеріалів справи на підтвердження реальності господарських операцій з вказаними контрагентами, в результаті яких підприємством сформовано витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податкового кредиту з податку на додану вартість, надано наступні документи: копії договорів купівлі-продажу товару, копії договорів поставки товару, додаткових угод; специфікацій; прибуткових ордерів; видаткових накладних; ТТН; податкових накладних та інш.

До матеріалів справи долучено копії реєстраційних документів вказаних контрагентів, що підтверджують факт належної реєстрації на момент вчинення господарських операцій, а також свідоцтв про реєстрацію вказаних суб`єктів підприємницької діяльності як платників податку на додану вартість

Крім того, усі поставлені ТМЦ від вказаних контрагентів були одержані ДП «Львіввугілля» згідно з довіреностями, обліковані в журналах - ордерам по складах, та пізніше відпущені з ВП «Управління «Західвуглепостач» по інших ВП ДП «Львіввугілля»,

Реальність господарських операцій по вказаним у акті перевірці контрагентам підтверджується, видатковими накладними, податковими накладними, розрахунковими документами.

Щодо висновків суду про фіктивність укладених договорів між позивачем та вказаним вище контрагентами, лише з мотивів відсутності та/або дефектності документів на транспортне перевезення не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.

Суд зазначає, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.97 р., товарно- транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників, транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно- матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства або недостатньою кількістю у контрагента трудового ресурсу для самостійного виконання договірних зобов`язань. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено. А недостатня кількість трудового ресурсу не свідчить про неможливість виконати роботи або надати послуги та не є підставою для виключення з податкового обліку, саме з цих мотивів, витрат на оплату цих робіт/послуг, у тому числі й по ПДВ. Адже судовий контроль не призначений перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких первинних документах, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про узгодженість дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з такими діями контрагента.

Тому у разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи, у зв`язку з чим право платника податків, тобто ДП «Львіввугілля», на податковий кредит та податку на прибуток не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третьою особою.

Всі первинні документи долучені до матеріалів справи відповідають вимогам чинного податкового законодавства, відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, встановлено наявність зв`язку між фактом придбання товарів та послуг з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання придбаного товару та послуг у господарській діяльності.

Господарські операції між ДП «Львіввугілля» та контрагентами документально підтверджені податковим органом - суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями частини 2 статті 71 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, в ході розгляду справи не надано жодних доказів, які б свідчили про порушення ДП «Львіввугілля» податкового законодавства та наявність яких призводила б до невизнання права ДП «Львіввугілля» на формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ.

Не надано й доказів невідповідності господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності ДП «Львіввугілля», їх збитковості тощо, які б окремо або в сукупності свідчили, що вчинення таких операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Позиція податкового органу про порушення ДП «Львіввугілля» податкового законодавства грунтується лише на інформації, отриманій за результатами здійснення податкового контролю по взаємовідносинам його контрагентів з іншими особами.

Разом з тим, правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за обставин даної справи й відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть свідчити про нереальність господарських взаємовідносин платника податку.

Контролюючий орган поряд із цим зазначає, що даними складського та бухгалтерського обліку зафіксовано отримання позивачем товарів. Не заперечується відповідачем також подальша їх реалізація в межах господарської діяльності та ділова мета придбаних товарів та послуг.

Згідно висновків Верховного Суду встановлено, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Лише встановлення у ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може вважатися підставою для висновку про неправомірне формування ним витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість.

Податкова інформація надана іншим контролюючим органом, в тому числі і складена з причин неможливості проведення зустрічної звірки, як і будь - яка податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента, носить виключно інформативний характер.

Посилання в акті перевірки лише на податкову інформацію контрагентів, суперечать нормам Податкового кодексу та чинного податкового законодавства на час перевірки.

Оскільки вказані документи не є підставою для висновку про неможливість реального здійснення господарських операцій між ДП «Львіввугілля» та контрагентами.

Зазначені у акті перевірки обставини стосуються лише господарської діяльності контрагентів позивача (подання ними податкової звітності, не знаходження за юридичною адресою тощо), і жодним чином не доводять недобросовісності ДП «Львіввугілля» та відсутності реальності господарських операцій.

В Акті перевірки не здійснено жодного посилання на будь-яке судове рішення щодо встановлення факту відсутності у ДП «Львіввугілля» мети на здійснення господарської діяльності та відсутності її реального здійснення. Також відсутні посилання на судове рішення в порядку ст. 234 Цивільного кодексу України щодо фіктивності правочинів між ДП «Львіввугілля» та його контрагентом.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено право податкового органу самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Посилання податкового органу на відсутність реального характеру зазначених правочинів через неспроможність контрагенту його виконання у зв`язку з відсутністю належних ресурсів, є лише припущенням. Відповідачем не доведено кількість працівників контрагента та конкретно визначених ресурсів, які повинні були бути у контрагента для виконання передбачених вказаними договорами операцій, а тому такі посилання є необгрунтованими.

Відповідачем не спростовується факт наявності спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарських операцій на момент виконання договорів та зв`язку з господарською діяльністю ДП «Львіввугілля».

Дана позиція висловлена в Постановах Верховного Суду від 12.06.2020р. по справі №826/24557/15, від 02.07.2020р. по справі №820/2516/13-а, від 30.06.2020р. по справі №520/2963/19, від 16.06.2020р. по справі№808/3342/14.

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства, чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022р. у справі визначено, що висновки податкового органу щодо нереальності господарських операцій мають підтверджуватись належними та допустимими доказами.: Всупереч указаним доводам скаржника апеляційний суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що доводи відповідача щодо відсутності в зазначених контрагентів позивача трудових та матеріальних ресурсів для здійснення господарської діяльності, які помилково прийняв до уваги суд першої інстанції, не виключають можливість виконання господарської операції, не спростовують обставин поставки товару, адже така діяльність може здійснюватися не лише за рахунок власних ресурсів, але й за рахунок ресурсів, що належать іншим особам (найманих ресурсів). Разом із цим відповідач не обґрунтував, який обсяг трудових та матеріальних ресурсів необхідно мати підприємству для здійснення такої господарської діяльності та чим це підтверджується. Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі, що розглядається, контролюючий орган на порушення вимог статті 77 КАС України не довів та не надав належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили, що наявні в контрагентів по ланцюгу постачання трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення тощо були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеними договорами з позивачем. Відповідач також не довів та не надав належні докази, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки позивача та про обізнаність платника податків щодо протиправної поведінки його контрагентів і злагодженості дій між ними, що. встановлені судами, однак не були враховані під час прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Висновки про відсутність у контрагентів трудових та матеріальних ресурсів зроблено контролюючим органом на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації, однак така податкова інформація носить виключно інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними, оскільки фактично надані ТОВ «АТБ- маркет» до перевірки первинні документи не були проаналізовані в акті перевірки, а тому така інформація не відповідає критерію юридичної значимості та не є допустимим і достовірним доказом у розумінні процесуального закону. Така інформація сама собою не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень, на які посилається відповідач.

У відповідності до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, суд висновує що товари, отримані від вищезазначених контрагентів, не можуть вважатись безоплатно отриманими, а відповідач не може визнавати суми, витрачені на їх придбання, як доходи ДП «Львіввугілля».

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зазначені податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм податкового законодавства, у зв`язку із чим є протиправними та підлягають скасуванню, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Частинами першою, шостою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, проаналізувавши наведені норми законодавства України, суд дійшов висновку про те, що вирішення розподілу судових витрат здійснюється під час прийняття рішення, яким завершується розгляд справи, а тому судовий збір за подання апеляційної скарги включається до складу витрат і належить до розподілу в кінцевому судовому рішенні судом першої інстанції та/або за результатами апеляційного його розгляду по суті позовних вимог.

Відтак, суд дійшов висновку, що сплачений судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги, включається до складу витрат і підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалах від 28 лютого 2019 (справа № 826/14412/17), від 16 липня 2019 (справа № 821/449/18), від 12 листопада 2019 року (справа № 808/1683/16), у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 160/3496/19.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 241-246, 250, 251, 255, 295, КАС України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов Державного підприємства Львіввугілля (80001, м. Сокаль, вул. Б Хмельницького., буд. 26, ) до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (79026, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ) про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби від 26 квітня 2012 року № /207 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 717196,00 грн. за основним платежем та 153834,00 грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № /208 в частині зменшення позивачу суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 1692736,00 грн.; податкове повідомлення-рішення № /209 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 1139715,00 грн. за основним платежем та 284929,00 грн. за штрафними санкціями.

Стягнути з Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного підприємства Львіввугілля судовий збір в сумі 46005 (сорок шість тисяч п`ять) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 28.04.2023.

Суддя Грень Н.М.