Справа № 300/4978/22
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" травня 2023 р. справа № 300/4978/22
м. Івано-Франківськ
ВСТАНОВИВ:
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що податкове повідомлення-рішення є неправомірним, оскільки воно ґрунтується на висновках акту перевірки щодо порушень, які позивач не вчиняв, а також на неправильному застосуванні відповідачем норм податкового законодавства. При цьому, зазначив, що, у порушення пункту 5 розділу II Наказу від 20.08.2015 №727 «Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків», взагалі відсутні будь які обґрунтовані посилання на первинні документи, джерела та зміст податкової інформації, які слугували підставою для тверджень відповідача, та підтверджували те, що відповідач проводив свої дослідження, порівнюючи товари, які реалізовувались іншими суб`єктами господарської діяльності у порівнюваних та співставних з підприємством умовах.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до правил, встановлених статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України).
Позивач подав до суду відповідь на відзив від 04.01.2023, в якому представник вказав на те, що у відзиві на позовну заяву не наведено жодної доведеної обставини, за якої позов не може бути задоволено, не наведені та не подані жодні належні та допустимі докази, які б обґрунтовували та підтверджували твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.172-174).
Відповідач направив суду заперечення проти відповіді на відзив, в якому, окрім тверджень, які були викладені також у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив про те, що в ході перевірки ТОВ «Завод ДК Орісіл» надано вимогу від 03.10.2022 про надання пояснення та обґрунтування щодо визначення (застосування) звичайної (ринкової) ціни однієї тони виготовленої попутної продукції соляної кислоти технічної марки «Б» та ціни на бочки металеві (200 л), бувших у використанні (даліб/в), з посиланням на використані джерела інформації та інші фактори, що були визначальними при формуванні договірної ціни постачання. Платником надано відповідь на запит, однак у відповіді не обґрунтовано наявність розумних економічних або інших причин (ділової мети) при реалізації зазначеної продукції за цінами, нижчими звичайної/ринкової. Враховуючи зазначене, представник відповідача вказує на правомірність дій Головного управління ДПС в Івано-Франківській області при винесені оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №005394/0701 від 09.11.2022 (а.с. 178-182).
12 січня 2023 року від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких представник зазначив про те, що відповідач із відзивом на позов не подав матеріали проведеного податковим органом аналізу порівняння цін, які склались на ринку на соляну кислоту технічну протягом періоду з 01.02.2022 по 31.03.2022, а також не наведено джерел і доказів такого аналізу. Окремо звернув увагу суду на те, що відповідач наводить посилання на неіснуюче формулювання п. 188.1 ст. 188 ПК України: «відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України від 02.12.2010 № 2755-VI база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього кодексу....». Однак п. 188.1 ст. 188 ПК України взагалі не містить жодної згадки або посилання на ст. 39 цього кодексу, яка стосується трансфертного ціноутворення. Крім того, вказав, що господарські операції по реалізації кислоти соляної технічної марки «Б», бочок металевих б/в, постачання (перевиставлення) послуг з передачі природного газу здійснювались з резидентами України, не відносяться до контрольованих операцій та, відповідно до вимог ст. 39 ПК України, не можуть застосовуватись.
Дослідивши зміст позовної заяви, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення, пояснення та письмові доказив їх сукупності, суд встановив такі обставини.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод ДК Орісіл» з 2010 року зареєстроване як юридична особа (а.с.13) та згідно із зареєстрованим видом економічної діяльності здійснювало:20.59 Виробництво іншої хімічної продукції, н.в.і.у. (основний); 17.21 Виробництво гофрованого паперу та картону, паперової та картонної тари; 20.13 Виробництво інших основних неорганічних хімічних речовин; 20.14 Виробництво інших основних органічних хімічних речовин; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.
На підставі направлень від 21.09.2022 №2590 і №2591, виданих ГУ ДПС в Івано-Франківській області та наказу ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 20.09.2022 №1586-п, виданого на підставі пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.8 п.78.1, ст.78, п.82.2 ст.82 глави 8 Податкового кодексу України, проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Завод ДК Орісіл" з питань законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість, яка становить більше 100 тис. грн.., по декларації за лютий 2022 року та за березень 2022 року, з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків.
Контролюючим органом за наслідками проведеної перевірки на підставі пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.8 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 глави 8 ПК України та наказу ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 20.09.2022 №1586-п, з питань законності декларування заявленого ТОВ "Завод ДК Орісіл" до відшкодування з бюджету податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн.., по декларації за лютий 2022 року та за березень 2022 року, з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків, складено Акт від 12.10.2022 №4063/09-19-07-01/37130116, яким встановлено наступні порушення:
- пп. 14.1.36, пп. 14.1.71, пп. 14-1.80, пп. 14.1.219, пп. 14.1.231 п. 14.1 ст.14, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, оскільки ТОВ "Завод ДК Орісіл" завищено податок на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню в загальній сумі 275 530 грн., в тому числі по періодах: за лютий 2022 року на 192 860 грн., за березень 2022 року 82 670 грн.
Не погоджуючись із Актом від 12.10.2022 №4063/09-19-07-01/37130116, позивач подав до контролюючого органу заперечення від 20.10.2022 №492 (а.с. 43-46), в якому висновок зазначеного Акту вважає безпідставним, з огляду на таке:
1. ТОВ "Завод ДК Орісіл" не порушувало вимоги п. 188.1 ст.188 ПК України і визначало базу оподаткування ПДВ у повній відповідності до вимог податкового законодавства, при цьому застосований в Акті підхід до визначення звичайної ціни соляної кислоти грубо порушує вимоги ПК України та призводить до безпідставного донарахування позивачу податкових зобов`язань з ПДВ.
2. Абсолютно неприйнятний підхід відповідача до питання визначення звичайної ціни реалізації металевих бочок шляхом використання даних митної служби щодо митної вартості металевих бочок з різних країн, оскільки такі бочки, які використовує ТОВ "Завод ДК Орісіл", фактично є одноразовою тарою, в якій поставляється основна сировина, яка віднесена до класу небезпечних речовин. При цьому, після опорожнення бочки підлягають утилізації, яка відбувається шляхом здачі бочок на металобрухт. Водночас, співробітники ДПС, які проводили перевірку, під час інвентаризації на власні очі бачили в якому стані перебувають металеві бочки, підготовлені для реалізації вони спресовані і непридатні для подальшого використання в якості тари.
У зв`язку із цим, контролюючим органом ігнорується той факт, що ТОВ "Завод ДК Орісіл" не імпортує бочки, як окремий товар, а це лише тара, в якій було доставлено сировину і яка підлягає утилізації. Так само безпідставно стверджується, що ТОВ "Завод ДК Орісіл" здійснює постачання бочок металевих, бувших у використанні, оскільки насправді відбувається постачання металобрухту, який колись був бочками, і саме тому реалізація відбувається по ціні металобрухту. А тому, порівнювати її ціну з ціною імпортних бочок, як це роблять співробітники ДПС, немає жодних підстав.
Таким чином ТОВ "Завод ДК Орісіл" не порушувало вимоги п. 188.1 ст. 188 ПК України, а донарахування ПДВ по цих операціях суперечить вимогам чинного законодавства.
3. Податкові зобов`язання в сумі 10 211 грн., сформовані ТОВ "Завод ДК Орісіл" по операції щодо передачі природного газу ТОВ «Полікем» в лютому 2022 року здійснені (виконані) в повному обсязі та у повній відповідності до вимог п. 188.1. ст. 188 ПК України, натомість донарахування ПДВ в сумі 8 782 грн., про які йдеться в Акті, не базуються на фактичних даних та суперечать вимогам чинного законодавства. Для підтвердження вказаного контролюючому органу надано було акт про надання послуг у лютому 2022 року, підписаний ТОВ "Завод ДК Орісіл" та ТОВ "Полікем" 28.02.2022, на підставі якого була виписана податкова накладна, в якій, зокрема, було допущено помилку в одиниці виміру, однак, яка спростовується і підтверджується первинним документом, а саме згаданим актом про надання послуг (а.с. 43-46).
За результатами розгляду вказаного заперечення проти акту перевірки, відповідачем надано відповідь від 07.11.2022, в якій зазначено, що висновки акту документальної позапланової виїзної перевірки від 09.11.2020 залишено без змін (а.с. 47-49).
На підставі Акту документальної позапланової виїзної перевірки щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету від 12.10.2022 №4063/09 19 07 01/37130116, відповідачем винесено оскаржуване податкове повідомлення рішення, яким визначено позивачу податкове зобов`язання в сумі 344 412,50 грн. (а.с. 32-33).
Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з цим позов до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного їх правового регулювання.
Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України передбачено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до підпункту 61.1 статті 61 ПК України, податковий контроль система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Способи здійснення податкового контролю перелічені у статті 62 ПК України, згідно якої до них, серед іншого відноситься здійснення податкового контролю шляхом проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Так, згідно підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Як встановлено судом, податковим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Завод ДК Орісіл" з питань законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість, яка становить більше 100 тис. грн.., по декларації за лютий 2022 року та за березень 2022 року, з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків.
Згідно з підпунктами 14.1.18, 14.1.178, 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника; податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу; податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V Кодексу.
Відповідно до підпунктів «а» та «б» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
За приписами пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Право на нарахування податкового кредиту при придбанні товару (послуг) виникає у платника податків, якщо таке придбання здійснюється з метою використання їх в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, при цьому до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів/послуг, а підставою для нарахування податкового кредиту є видана зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна із заповненням всіх обов`язкових реквізитів.
Крім того, пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до пункту 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Платники податку, які відповідно до Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.
Пунктом 85.4 статті 85 ПК України передбачено, що при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 №996-XIV з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №996-XIV) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена підпунктом 1.2 пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 з наступними змінами та доповненнями (далі - Положення №88), згідно з якими первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Відповідно до пункту 2.4 Положення №88 первинні документи (на паперових і машинолічильних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам (підпункти 2.15, 2.16 пункту 2 Положення №88).
При цьому, податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, які повинні складатися за наслідками тієї чи іншої господарської операції. Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Тобто для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту (податкових зобов`язань).
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.10.2015 №21-1555а15 та від 22.09.2015 №21-1526а15 та узгоджуються з правовим висновком у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №814/328/15.
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість платник податку на додану вартість повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності. При цьому, право на бюджетне відшкодування частини від`ємного значення виникає лише у разі фактичної сплати податку на додану вартість в ціні придбаного товару (робіт, послуг) отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг.
Господарські операції для цілей визначення об`єкта оподаткування податку на додану вартість мають бути не лише фактично здійсненими, а й підтвердженими належними та допустимими первинними документами і доказами, які відображають реальність господарських операцій позивача з контрагентом, та є підставою для формування даних податкового обліку платника податків.
Податкові органи, вказуючи про порушення, допущені платником податків, повинні спростовувати реальність здійснення спірної угоди (операції) за допомогою доведення фактів виконання зобов`язань за угодою (операції) іншою особою, ніж особа, яка є стороною договору, укладеного з платником податків, і (або) яким зобов`язання по виконанню угоди (операції) передано за договором або законом, та (або) доведення фактів, які свідчать про те, що зобов`язання, передбачене спірною угодою (операцією), виконано платником податку самостійно.
Отже, при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
У свою чергу, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованих витрат та податкового кредиту первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб`єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податку, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредиту з ПДВ, визначену постачальником, та зменшує оподатковуваний дохід на вартість товарів (робіт, послуг), визначену продавцем.
Так, відповідно до змісту акту перевірки від 12.10.2022 №4063/09-19-07-01/37130116, відповідач виклав висновки про заниження позивачем податку на додану вартість з операцій постачання попутної продукції соляної кислоти технічної, бочок металевих бувших у вжитку та послуг з передачі природного газу за договірними цінами, які не є ринковими та не відповідають рівню звичайних цін та ціні придбання на суму 1 377 649 грн., в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість та завищено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку в розмірі 275 530 грн., за період лютий-березень 2022 року.
Водночас, суд не може погодитися з вищевказаними висновками податкового органу з огляду на таке.
За правилами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За змістом п. 15.1. статті 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Підпунктом 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України окреслено, що платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків.
Приписами п.п. 16.1.4 п. 16.1 статті 16 ПК України на платника податків покладений обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (п.п. 14.1.36. п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
У п.п. 14.1.191. п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.
Унормуванням п.п. 14.1.202 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України обумовлено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.
За змістом п. 186.1 статті 186 Податкового кодексу України місцем постачання товарів є:
а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту);
б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою;
в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Стаття 1 вказаного Закону№996-XIV установлює, що бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
За визначенням частини другої статті 3 Закону №996-XIVбухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Частиною 1 статі 9 Закону №996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Приписами пунктів 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року (далі Положення № 88), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 установлено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи). Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
Пунктом 15 Порядку заповнення податкової накладної, що затверджений наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 року №1307, визначено, що у разі постачання товарів/послуг, база оподаткування яких, визначена відповідно до статей 188 і 189 Податкового кодексу України, перевищує фактичну ціну постачання таких товарів/послуг (зокрема, якщо база оподаткування визначається виходячи із ціни придбання товарів/послуг, звичайної ціни самостійно виготовлених товарів/послуг або балансової (залишкової) вартості необоротних активів і перевищує суму постачання таких товарів/послуг, необоротних активів, визначену виходячи з їх договірної вартості, тобто ціна придбання /звичайна ціна/ балансова (залишкова) вартість перевищує фактичну ціну (договірну вартість) постачання), постачальник (продавець) складає дві податкові накладні: одну - на суму, розраховану виходячи з фактичної ціни постачання, іншу - на суму, розраховану виходячи з перевищення ціни придбання /звичайної ціни/ балансової (залишкової) вартості над фактичною ціною, або може скласти не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням сум податку, розрахованих виходячи з перевищення бази оподаткування над фактичною ціною, визначених окремо за кожною операцією з постачання товарів/послуг.
У податковій накладній (в тому числі зведеній), яка складена на суму такого перевищення, робиться позначка відповідно до пункту 8 цього Порядку (15 - Складена на суму перевищення бази оподаткування, визначеної відповідно до статей 188 і 189 Податкового кодексу України, над фактичною ціною постачання). Така податкова накладна отримувачу (покупцю) не надається. При цьому у рядках такої податкової накладної, відведених для зазначення даних покупця, постачальник (продавець) зазначає власні дані.
Відповідно до п.п. 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:
- товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;
- газу, який постачається для потреб населення;
- електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.
Підпунктом 14.1.71 п. 14.1 статті 14 визначено, що звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.
За визначенням з п.п. 14.1.219 п.14.1 статті 14 Кодексу ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.
Статтею 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення» визначено, що суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни. Ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України.
Відповідно до статті 11 указаного Закону вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що суб`єкти господарювання реалізують продукцію за цінами, самостійно визначеними сторонами договору. Така ціна, якщо не доведено зворотне, вважається такою, що відповідає рівню ринкових цін.
Окрім цього, необхідно зазначити, що при визначенні бази оподаткування ПДВ операцій з постачання продукції власного виробництва враховується рівень звичайних цін на таку продукцію. База оподаткування ПДВ операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг (не враховуючи норми для окремих видів операцій) не може бути нижче звичайних цін, що відповідають ринковим.
Факт доведення реалізації самостійно виготовлених товарів/послуг за цінами, які не відповідають ринковим має доводити особа, яка вважає, що ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, не відповідає ринковим.
Тобто, обов`язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін у цьому випадку покладається на контролюючий орган.
Відповідно до п. 13 Указу Президента України від 23.07.1998 № 817/98 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» індикативні або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митих цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. Індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів (обов`язкових платежів) та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг).
Стосовно податкового повідомлення-рішення №005394/0701 від 09.11.2022 при визначенні бази оподаткування ПДВ операцій з постачання продукції власного виробництва, суд погоджується із позивачем, що ним враховано рівень звичайних цін на таку продукцію, які відповідають ринковим, при цьому, висновок відповідача про заниження позивачем рівня звичайних цін зроблено всупереч вимог п.п. 188.1 статті 188 ПК України, які діяли станом на час періоду, який перевірявся, з огляду на недоведеність податковим органом факту заниження позивачем рівня звичайних цін.
Так, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано жодних доказів, що позивачем були здійснені дії у відповідності до порядку, про який йдеться в п. 13 Указу Президента України від 23.07.1998 № 817/98, тобто що ним відповідно до такого порядку досліджено відповідний ринок цін та проведено аналіз цін на продукцію позивача за період, що перевірявся; не надано доказів, на підставі яких фактичних даних ним встановлено, що ціни, за якими позивач у перевіряємий період реалізовував продукцію власного виробництва, не були звичайними цінами (або не відповідали їх рівню), і що такі дії ґрунтувалися на вимогах відповідного порядку, тобто на вимогах законодавства.
Крім того, посилання відповідача на те, що джерелом такої інформації був аналіз Єдиного реєстру податкових накладних, є неприйнятними.
Водночас, представником позивача підтверджено реальність ціни реалізованих товарів та послуг. Так, судом встановлено, що соляна кислота технічна марки «Б» є попутною продукцією, яка утворюється в технологічному процесі виробництва діоксиду кремнію - основної продукції підприємства. Об`єм ємностей, призначених для зберігання соляної кислоти, у підприємства обмежений і якщо всі ємності будуть заповнені виробництво готової продукції зупиниться. Тому суд погоджується із позивачем про необхідність оперативної реалізації максимальної кількості соляної кислоти задля забезпечення стабільного процесу виробництва.
При цьому, суд встановив, що в даному випадку відпускна ціна соляної кислоти визначається на умовах EXW і не включає в себе вартість транспортування. Крім того, на відпускну ціну впливає ситуація на ринку гуртових партій продукту, який у зимові місяці перебуває на спаді. Також суд вважає правильними твердження позивача про необхідність врахування властивостей соляної кислоти, зокрема, замутнення та низьку концентрацію, які влаштовують обмежене коло споживачів.
Окрім цього, суд встановив, що досить велику питому вагу у кінцевій ціні для споживача вказаного товару має вартість його транспортування, що обумовлено тим, що до транспортних засобів для перевезення кислоти висуваються додаткові вимоги щодо відповідності тари під залив (кубові ємності або автоцистерна мають відповідати відповідним вимогам УкрСЕПРО), відповідності для перевезення небезпечних вантажів (автомобіль має відповідати 8 класу перевезення небезпечних вантажів).
Таким чином, враховуючи все вищеописане, суд вважає, що ТОВ "Завод ДК Орісіл" підтверджено, що встановлена ним ціна (4 585 грн.,) є обґрунтованою, звичайною ціною соляної кислоти технічної марки «Б» саме такої якості як у ТОВ "Завод ДК Орісіл" та яка реалізується на умовах EXW Калуш, виробником, для якого ця кислота є попутною продукцією, а не гуртовим торговцем або підприємством, для якого соляна кислота є основною продукцією.
Водночас, відповідачем ні у Акті, ні у відзиві на позов не наведено жодного підтвердження того, що така ціна (4 585 грн.,) не є в даному випадку звичайною ціною соляної кислоти технічної марки «Б».
Крім того, суд встановив, що відповідачем в частині визначення звичайної ціни реалізації позивачем металевих бочок також застосовано помилковий підхід. Так, суд встановив, що податковим органом під час перевірки використано дані митної служби щодо митної вартості металевих бочок з різних країн. При цьому, слушними є доводи позивача, що в даному випадку бочки, які використовувались ТОВ "Завод ДК Орісіл", фактично є одноразовою тарою в якій поставляється основна сировина, яка віднесена до класу небезпечних речовин та після їх опорожнення, вони підлягають утилізації, що в свою чергу, спростовує доводи відповідача про факт імпорту позивачем бочок, як окремого товару. Вказане, на думку суду, є нічим не підтвердженими та необґрунтованими припущеннями податкового органу.
Таким чином, в даному випадку встановлено, що утилізація відбувається шляхом здачі бочок на металобрухт, що не враховано відповідачем при винесенні оскарженого рішення та, як наслідок, суд констатує про те, що відповідачем не доведено, що ціни реалізації металобрухту (бочок металевих б/в) ПП «Іннокс» не відповідають рівню ринкових цін, що також підтверджує, що ТОВ "Завод ДК Орісіл" в даному випадку не порушувало вимоги п. 188.1 ст. 188 ПК України, а тому донарахування ПДВ по цих операціях є безпідставним.
На підставі викладеного суд погоджується з тим, що відповідачем не доведено те, що договірна ціна продажу позивачем власної продукції не відповідала рівню звичайних (ринкових) цін, і така невідповідність була встановлена шляхом дотримання суб`єктом владних повноважень процедури та вчинення дій, що визначені законодавством України.
Ураховуючи наведене, правові підстави для зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та, відповідно, застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) оскарженим податковим повідомленням-рішенням від №005394/0701 від 09.11.2022 були відсутні.
Щодо постачання (перевиставлення) позивачем послуг з передачі природного газу ТОВ "Полікем" за ціною 1 грн/м. куб. в кількості 51 056,07 м куб., на загальну суму 51 056,07 грн., суд погоджується із позивачем, що таке не відповідає дійсності, зокрема суперечить наданим під час перевірки (та наявних в матеріалах справи) первинним документам, зокрема акту надання послуг від 28.02.2022.
Так, судом встановлено, що відповідно до акту про надання послуг у лютому 2022 року, який 28.02.2022 підписаний ТОВ "Завод ДК Орісіл" та ТОВ "Полікем", у лютому плата за розподіл 27 449,50 н.м. куб., природного газу для ТОВ "Полікем" згідно тарифу 1,86 грн., за 1 н.м. куб., становить 51 056,07 грн, ПДВ 10 211,21 грн., разом 61 267,28 грн.
Саме на цю суму позивачем була виписана податкова накладна, в якій було допущено помилку в одиниці виміру. Однак, суд вважає, що така помилка є простою арифметичною опискою, а тому контролюючий орган безпідставно не взяв до уваги дані з первинного документа, на підставі якого виписана така накладна акту надання послуг. При цьому, суд встановив, що плата за розподіл обраховується раз на рік, виходячи з даних про обсяги передачі природного газу за попередні 12 місяців і є сталою величиною протягом року. Будь-яких інших документів, які б свідчили про надання ТОВ "Полікем" в лютому 2022 року додаткових послуг з розподілу 23 606,57 н.м. куб газу (51 056,07 27 449,50 = 23 606,57) матеріали справи не містять, як і матеріали податкової перевірки.
Враховуючи викладене, суд уважає, що працівниками податкового органу при перевірці, опираючись на допущену описку, неправомірно зроблено висновок про те, що ТОВ "Завод ДК Орісіл" здійснювало реалізацію за цінами, нижчими ціни придбання, внаслідок чого відповідач безпідставно здійснив донарахування податкових зобов`язань на обсяги послуг з розподілу газу за лютий 2022 року на суму 8 782 грн.
Крім того, суд нагадує про обов`язок податкового органу щодо самостійного встановлення та доведення факту вчинення платником податків порушення закону, оскільки ні акт перевірки, ні будь яка податкова інформація, а також жодним чином припущення податкового органу не мають преюдиційного значення та не є документами, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.
Вищевказане узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, яка у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 є джерелом права.
Так, у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у рішенні від 22.01.2009 зазначив, що: «…суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності».
Також суд звертає увагу, що одним з принципів податкового законодавства України відповідно до норм статті 4, пункту 56.21 статті 56 Податкового Кодексу України є принцип презумпції добросовісності дій, рішень платника податків, у зв`язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено належними та допустимими доказами, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність яких установлена судом.
Такий підхід національного законодавства також узгоджується з позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції. Суд визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вказану практику Європейського Суду з прав людини, норму частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зауважує, що відповідачем не надано доказів в підтвердження своїх доводів, а також доказів, які б свідчили про недобросовісність позивача, зокрема про його пряму участь у будь-яких зловживаннях, пов`язаних зі сплатою податкових зобов`язань.
Таким чином, з огляду на оцінені судом в сукупності подані сторонами докази, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин, перевірених такими доказами, та аналізу норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що викладені в акті перевірки від 12.10.2022 №4063/09-19-07-01/37130116 висновки контролюючого органу не знайшли своє підтвердження в ході з`ясування обставин у справі по суті, що, в свою чергу підтверджує обґрунтованість позову, а тому його належить задовольнити шляхом прийняття рішення про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №005394/0701 від 09.11.2022.
Щодо розподілу судових витрат у справі.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управлінням ДПС в Івано-Франківській області підлягає стягненню сплачений, згідно платіжного документа №4320 від 22.11.2022, судовий збір в розмірі 5166,19 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.