Справа № 260/329/23
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року м. Ужгород№ 260/329/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Рейті С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі третя особа, ГУ ДМС у Закарпатській області), яким просить:

1) Визнати неправомірним та скасувати Рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

2) Зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, маючи цілком обгрунтоване побоювання стати жертвою переслідування через його погляди, а також систематичного порушення прав людини, залишив країну свого походження у пошуках притулку та прибув в Україні, де звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 09.01.2023 року позивач отримав повідомлення третьої особи за № 04.4/1 від 05.01.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення відповідача № 166-22 від 19.12.2022 року. Позивачеві було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Ухвалою судді від 28.02.2023 року відкрито провадження у адміністративній справі та прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивач не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту", відтак, надання заявникові міжнародного захисту, виходячи з його обставин справи та ситуації в Україні, є недоречним. Вказує на відповідність оскарженого рішення як обставинам справи, так і вимогам законодавства, що регулює спірні правовідносини, в зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, 01.02.2021 нелегально прибув в Україну.

07.06.2021 року (більш ніж через 4 місяці перебування в Україні) звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ЦМУ ДМС України в місті Києві та Київській області.

За результатами розгляду заяви було прийнято рішення ЦМУ ДМС України в місті Києві та Київській області про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

27.09.2021 року розгляд заяви було призупинено у зв`язку з неприбуттям позивача на співбесіду.

27.10.2022 року розгляд заяви ЦМУ ДМС України в місті Києві та Київській області було поновлено на підставі письмових пояснень наданих ОСОБА_1 та в цей же день розгляд заяви ЦМУ ДМС України в місті Києві та Київській області було припинено на підставі його письмової заяви.

28.01.2022 ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Закарпатській області, та таку було прийнято до розгляду.

У заяві про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 28.01.2022 року, ОСОБА_1 вказує на те, що він просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з фальсифікацією відносно нього кримінального правопорушення за ст.228 КК РФ (Незаконне придбання, зберігання. транспортування, вироблення наркотичних препаратів, психотропних речовин або їх аналогів, а також незаконне придбання, зберігання, транспортування рослин, що містять наркотичні препарати або психотропні речовини, або їх частини, що містять наркотичні препарати або психотропні речовини), однак, він не причетний до придбання чи збуту наркотичних засобів та вів активну діяльність проти нинішнього президента РФ, підтримував погляди опозиційного політика Навального, допомагав організовувати мітинг 23.01.2021 року в його підтримку та приймав участь ньому 23.01.2021, через що був затриманий і піддався побиттю, в наслідок чого провів понад двох діб у відділку поліції, де піддавався моральному і фізичному знущанню, таким як образи, погрози позбавлення волі та побиття. Просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, інакше російські спецслужби його репресують, як стається з великою кількістю опозиціонерів.

Під час співбесіди 10.02.2022 року позивач повідомив, що він приймав участь у двох мітингах: перший мітинг відбувся в Санкт-Петербурзі в 2020 році, в підтримку громадян Білорусі, та другий мітинг 23.01.2021 року, який відбувся в місті Петрозаводськ на підтримку Олексія Навального.

17.02.2022 року ГУ ДМС у Закарпатській області прийнято рішення у формі наказу за № 15 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час співбесіди повторної співбесіди 15.04.2022 позивач повідомив, що зазнав моральних та фізичних страждань через участь у мітингу на підтримку Навального, оскільки стосовно нього проводиться переслідування по сфабрикованій кримінальній справі проти нього, як акт помсти за активну громадянську позицію.

ГУ ДМС у Закарпатській області надіслано запити про надання інформації до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУ НП в Закарпатській області та до Управління СБУ в Закарпатській області та, в зв`язку з неможливістю завершення розгляду оформлення особової справи позивача через відсутність відповіді на запит від УСБУ в Закарпатській області, продовжено строк розгляду заяви позивача до 17 травня 2022 року.

17.05.2022 року ГУ ДМС у Закарпатській області затверджено висновок про визнання біженцем позивача та особову справу ОСОБА_1 разом з письмовим висновком надіслано до ДМС України

19.12.2022 року ДМС України затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачу та 19.12.2022 року ДМС України прийнято оскаржуване рішення за №166-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI).

Так, згідно ч. 1 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

В силу ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника, тобто, саме заявник у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту повинен довести достовірність свої тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява та саме заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Аналогічний висновок наведено у постановах Верховного суду від 07.10.2019 року у справі № 440/134/19 та від 21.11.2019 у справі № 816/2279/17, який, у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності:

- стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671-VI (умова визнання біженцем)

або

- зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті З Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Директиві Європейського Парламенту та Ради ЄЄ від 13.12.2011 № 2011/95/ЕС про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається (перероблена) (Директива № 2011/95/ЄС), та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671-VI (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту).

При цьому, завдана особі шкода в обох випадках має бути досить серйозною, а саме - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи на довгий термін виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як це визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН (Керівництво УВКБ ООН), або з причин, зазначених у Директиві № 2011/95/ЄС.

Заявник не повідомляє про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання та належності до певної соціальної групи, однак, разом з тим, він стверджує, що переслідується компетентними органами країни громадянської належності через участь в акціях російської опозиції шляхом фальсифікації стосовно нього кримінальної справи.

Згідно з пунктом 81 Керівництва УВКБ ООН, хоча у визначенні поняття «біженець» говориться «за політичні переконання», не завжди можливо встановити причинний зв`язок між цими переконаннями та їх вираженням і відповідними мірами покарання, яких побоюється шукач захисту. Тому спочатку необхідно з`ясувати політичні переконання шукача захисту і встановити, чи можуть вони привести до переслідування, яких він побоюється.

Директивою № 2011/95/ЄС, положення якої використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, визначено критерії оцінки рівня обґрунтованості (правдивості) заяви шукача захисту у разі, якщо останній не мав можливості надати документальні підтвердження своєї історії. Згідно з вимогами Директиви № 2011/95/ЄС:

- заявник мав зробити реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- мав надати до територіального органу ДМС під час звернення за захистом та розгляду відповідної заяви усі важливі факти та документи, що були в його розпорядженні;

- заявник мав би звернутися за міжнародним захистом як тільки це стало можливо і за відсутності поважних причин, які перешкоджали цьому;

- твердження заявника мали б бути зрозумілими і не суперечити конкретній та загальній інформації за його справою.

В результаті аналізу матеріалів справи ОСОБА_1 відповідачем не встановлено наявності у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи, а також встановлено, що обставини його справи не сягають відповідного рівня критеріїв правдивості можливого отримання серйозної шкоди у разі повернення на територію країни громадянської належності, пов`язаного саме з його політичними поглядами, а саме:

- заявник ніколи в минулому не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, не здійснював на території РФ активної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів;

- ОСОБА_1 не зміг надати деталізовану інформацію про акцію в Санкт-Петербурзі (не пам`ятає дату її проведення, не знає організаторів, не повідомив - у чому саме і з якої нагоди полягала підтримка білорусів та якою була його роль тощо (про участь у якій повідомляв орган ДМС при проведені опитування), а щодо участі у акції в Петрозаводську зміг повідомити тільки загальновідомі факти (дату та місце її проведення, загальний опис місця проведення такої, наявність та дії представників правоохоронних органів тощо).

- після перетину державного кордону України поза пунктом пропуску він не звернувся без зволікань (як це передбачено ст. 5 Закону 3671-VI) до компетентного державного органу в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також затянув час для звернення про надання міжнародного захисту. Перебуваючи на обліку в ГУДМС в Закарпатській області, він був під підпис попереджений про свої права і обов`язки, але без попередження органу міграційної служби (всупереч ст. 13 цього Закону) виїжджав до інших міст, що пояснює особистими справами.

При цьому заявник не зміг довести будь якого причинно - наслідкового зв`язку між затриманням наближених до Навального однодумців-активістів та кримінальним переслідуванням відносно нього за ст. 228 КК РФ (якою встановлено відповідальність за незаконний обіг наркотичних засобів).

За повідомленням ЕСОІ (Європейської інформаційної мережі по країнах походження (для усіх учасників справ про надання притулку), в РФ продовжують фіксувати системні порушення прав та свобод людини, однак, такому переслідуванню піддаються тільки члени опозиційних партій (рухів, НУО), які мають іноземні джерела фінансування та їх представники, особи які відкрито критикують та виступають проти агресії РФ на території України ('https://www.ecoi.net/en/file/local/2073690/ACCQRD-2022, травень 2022 року), при цьому, ОСОБА_1 не зміг довести своє відношення до жодної із вказаної категорії осіб.

З огляду на викладене, суб`єктивна сторона заяви ОСОБА_1 як шукача захисту (його власні твердження) не відповідає її об`єктивній стороні (відсутні підтвердження його політичної активності та затримання у зв`язку з цим представниками правоохоронних органів, а також фальсифікації кримінальної справи відносно нього), з чого слідує висновок про відсутність підстав для визнання його біженцем, у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.

Критерієм для набуття особою додаткового захисту в Україні є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 15 Директиви № 2011/95/ЄС: смертна кара або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів, що корелюеться з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671-VI, про що суд констатує наступне: по-перше, на території РФ не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, по-друге, покарання за злочин, у якому підозрюється заявник, не передбачає смертної кари (на застосування смертної кари в РФ взагалі введено мораторій) та, виходячи з наведеного, суд констатує, що ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищував загальний ризик покарання, яке застосовується до інших фігурантів подібних кримінальних справ.

Крім того суд бере до уваги ту обставину, що 18.10.2022 року до ДМС надійшов лист Управління СУ в Закарпатській області від 19.09.2022 № 58/2-1835, у якому Служба безпеки України (а згідно ст. 2 Закону України "Про Службу безпеки України"- саме до завдань СБУ належить проведення заходів з попередження, виявлення, припинення протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України) вважає за доцільне відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи це тим, що останній не надав жодних доказів, які б свідчили про його безпосередню участь у вказаних ним політичних заходах та подальше переслідування за політичною ознакою, крім того зазначає, що ОСОБА_1 є фігурантом кримінального провадження (у сфері незаконного обігу наркотичних речовин), тобто, наявна недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між політично мотивованим аспектом його справи та його кримінальним переслідуванням через підозру в незаконному обігу наркотичних речовин.

При цьому суд враховує, що ст. 9 Конвенції про статус біженців 1951 року встановлено, що Конвенція не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що оскаржене рішення ДМС України від 19.12.2022 року за № 166-22 (яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами у справі є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ст. 77 КАС України, обов`язок доказування покладається в даному випадку на відповідача. Відповідачем доведено правомірність оскарженого рішення, що встановлено в судовому засіданні та підтверджено належними та допустимими доказами, та, за наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 9 код 37508470), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 12 код 37809328), про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання прийняти рішення - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

СуддяС.І. Рейті