Справа № 140/1125/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/1125/23 пров. № А/857/4847/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хабазня Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 140/1125/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Плахтій Н.Б.,

час ухвалення рішення 01.03.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (далі відповідач, Другий ВДВС у м.Луцьку) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 24.09.2021 ВП №66939326, винесену державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Тимощуком Д.В.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 24.09.2021 державним виконавцем Тимощуком Д.В. відкрито виконавче провадження №66939326 з примусового виконання виконавчого листа №161/19415/20, виданого 24.03.2021 Луцьким міськрайонним судом Волинської області про вселення ОСОБА_2 (колишнього чоловіка позивачки), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 , та постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 12000 грн. В той же день винесено постанови про стягнення з боржника 12000 грн виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника суму мінімальних витрат в розмірі 161,40 грн.

Позивач вважає постанову про стягнення з боржника 12000 грн виконавчого збору неправомірною та протиправною з огляду на таке.

06.10.2021 державним виконавцем складено Акт у присутності представника стягувача - Шостака Миколи Борисовича та боржника - Кудлай С.І., яким встановлено, що 06.10.2021 здійснено виїзд для перевірки виконання рішення суду про вселення ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 . В присутності боржника - ОСОБА_1 та за її згодою представник стягувача (за довіреністю) Шостак М.Б. перевірив доступ до квартири шляхом відкриття вхідних дверей АДРЕСА_1 . Також представник стягувача перевірив доступ до кімнати, в якій проживав ОСОБА_2 .

У поясненнях від 06.10.2021 представник стягувача - Шостак М.Б. зазначив, що ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 йому передав маршруткою сам стягувач ОСОБА_2 для здійснення вселення його в квартиру державними виконавцями. Після перевірки на місці з`ясовано, що ключ від вхідних дверей та внутрішньої кімнати стягувача відкриває замки цих дверей.

08.10.2021 представником стягувача Шостаком М.Б. подана заява про повернення стягувачеві виконавчих листів ВЛ №161/19415/20 від 24.03.2021 стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зв`язку із добровільним виконанням боржником судового рішення.

Позивач вказує, що всупереч вимог ст.67 Закону України Про виконавче провадження відповідач не вживав жодних заходів для перевірки факту добровільного виконання ОСОБА_1 рішення суду про вселення стягувача. Стягувач весь час мав ключі від спірної квартири та від його кімнати, будь-яких перешкод щодо його вселення не здійснювалось. Оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору винесена завчасно до фактичного виконання рішення суду у примусовому порядку. Також зазначає, що боржник ОСОБА_2 не має на меті вселитися у спірну квартиру, при цьому чинним законодавством не передбачено механізму як боржникам добровільно вселити стягувача у спірне житло, а жодних звернень в поліцію (заяв, скарг) стягувачем ні під час розгляду справи в суді, ні під час виконання рішення суду пред`явлено не було.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 140/1125/23 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що рішення суду було виконане добровільно до відкриття виконавчого провадження, а тому оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята у відповідності до законодавства та у межах наданих повноважень, є законною та не підлягає до скасування.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 140/1125/23 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги в справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в межах виконавчого провадження №66939326 державний виконавець не вчиняв заходів примусового виконання рішення про вселення стягувача, позаяк рішення виконано добровільно до відкриття виконавчого провадження, тому підстави для стягнення виконавчого збору відсутні, а отже, спірна постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону №1404-VIII, відтак підлягає скасуванню як протиправна.

Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.03.2021 у справі №161/19415/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задоволено. Ухвалено вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Дане рішення суду набрало законної сили 26.04.2021.

14.09.2021 Луцький міськрайонний суд Волинської області на виконання вказаного рішення видав виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання.

24.09.2021 державний виконавець Другого ВДВС Тимощук Д.В. відкрив виконавче провадження №66939326 з виконання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.03.2021 у справі №161/19415/20 щодо вселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, 24.09.2021 державний виконавець у виконавчому провадженні №66939326 виніс постанову про стягнення виконавчого збору, відповідно до якої стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 12000 грн, та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника суму мінімальних витрат в розмірі 161,40 грн.

Не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернулася з цим позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частини перша статті 27 Закону №1404-VIII).

За приписами підпунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 цього Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина дев`ята статті 27 Закону № 1404-VIII ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 24.09.2021 державний виконавець не зазначив про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів, чим порушив вимоги частини шостої статті 26 Закону №1404-VIII.

Разом з тим, 06.10.2021 державний виконавець спільно із представником стягувача Шостаком М.Б., у якого були наявні ключі від квартири АДРЕСА_1 та які йому передав безпосередньо стягувач, здійснив виїзд для перевірки виконання рішення суду про вселення ОСОБА_2 та встановив наявність доступу як до квартири, так і до кімнати, в якій проживав ОСОБА_2 . Вказані обставини засвідчені у відповідному акті державного виконавця.

Той факт, що на момент перевірки виконання боржником рішення про вселення стягувач мав ключі від квартири, відтак доступ до неї і можливість вселення, підтверджується поясненнями його представника ОСОБА_5 від 06.10.2021, у яких він вказав, що ключі від квартири йому передав ОСОБА_2 маршруткою.

07.10.2021 представник стягувача подав заяву про повернення виконавчих листів стягувачу у зв`язку з добровільним виконанням боржниками судового рішення.

Як зазначила позивач, нею не здійснювались жодні перешкоди для проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі, останній мав ключі від неї та міг вселитись в будь-який час, проте цього не зробив до сьогоднішнього дня, подавши заяву на примусове вселення. Вказані обставини відповідачем не оспорюються та не спростовуються.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, що рішення суду про вселення було виконане ще до пред`явлення виконавчого документа до виконання, позаяк стягувач ОСОБА_2 мав ключі від квартири та міг вселитись в спірне житло в будь-який момент. При цьому матеріалами виконавчого провадження підтверджується той факт, що стягувач ОСОБА_2 проживає в м.Вараш Рівненської області та станом на даний час ніяких дій щодо свого вселення в спірне житло не вчиняв, а чинним законодавством не передбачено порядку примусового вселення в житлове приміщення громадян поза їх наміром і бажанням.

При цьому, колегія суддів зазначає, що системний аналіз положень ст. 27 Закону №1404 свідчить про те, що за своєю правовою природою виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, які здійснюються органами державної виконавчої служби. Отож, виконавчий збір є своєрідною винагородою державного виконавця виключно за вчинення заходів примусового виконання рішення.

Відповідальність майнового характеру у вигляді виконавчого збору покладається на боржника за невиконання рішення суду та ставиться у залежність від вчинених державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини 7 статті 27 Закону №1404 щодо не стягнення з боржника виконавчого збору у зв`язку з добровільним виконанням боржником.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про наявність підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 24.09.2021 ВП №66939326.

Щодо посилання апелянта на пропуск звернення до суду із цим позовом, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої, другої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до матеріалів справи, з матеріалами виконавчого провадження №66939326 позивач ознайомилась 17.01.2023, при цьому з даним позовом до суду звернулась 27.01.2023, тобто в межах визначеного законом строку.

Інші докази належного ознайомлення з оскаржуваною постановою у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись ст. 229, 287, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 140/1125/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 02.05.2023 року