Справа № 160/7425/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 травня 2023 року Справа № 160/7425/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., перевіривши у м. Дніпрі матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ), відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань (49070, м. Дніпро, вул. Короленка, буд. 4, ), відповідача-3: Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» (40102, м. Дніпро, вул. Данили Галицього, буд. 1, ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач).

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Південно Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції й Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» протиправною;

- стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (будинок № 26, вулиця Набережна Перемоги, місто Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 49094; ідентифікаційний код юридичної особи: 21910427), з Південно Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (будинок № 4, вулиця Короленка, місто Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 49070; ідентифікаційний код юридичної особи: 40867332) та з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» (будинок № 1, вулиця Данили Галицького, місто Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 40102; ідентифікаційний код юридичної особи: 08562909) на користь Громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (квартира АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) 308 049 (триста вісім тисяч сорок дев`ять) гривень 37 (тридцять сім) копійок.

Позовна заява обґрунтована протиправністю бездіяльності відповідачів, яка призвела до виникнення перед позивачем заборгованості з виплати пенсії.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/7425/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки у встановлений судом строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до суду позовної заяви, оформленої відповідно до п. 3, 4 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України із наведенням обґрунтованого розрахунку сум що стягуються та приведення змісту позовних вимог та викладу обставин справи відповідно до мотивувальної частини цієї ухвали, в примірниках відповідно до кількості учасників справи; заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів.

26 квітня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву позивача про усунення недоліків позовної заяви, яка надійшла через систему «Електронний Суд». До заяви додано уточнену заяву про поновлення строку звернення до суду та уточнену позовну заяву, згідно якої позивач просить суд:

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Південно Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції й Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» в вирішені питань стосовно пенсійного забезпечення Громадянина ОСОБА_1 протиправною та стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (будинок № 26, вулиця Набережна Перемоги, місто Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 49094; ідентифікаційний код юридичної особи: 21910427), з Південно Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (будинок № 4, вулиця Короленка, місто Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 49070; ідентифікаційний код юридичної особи: 40867332) та з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» (будинок № 1, вулиця Данили Галицького, місто Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 40102; ідентифікаційний код юридичної особи: 08562909) на користь Громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (квартира АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) заборгованість по виплаті пенсії за вислугу років, у розмірі 308 049 (триста вісім тисяч сорок дев`ять) гривень 37 (тридцять сім) копійок.

В обґрунтування заяви про поновлення строку позивач зазначає, що 26.09.2021 року звернувся до відповідача-1 із заявою стосовно стану виконання судового рішення по справі №160/6905/21, отримав копію листа Відділу розгляду звернень Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.10.2021 року за вихідним номером 37870-30007/З-01/8-0400/21 "Про надання відповіді", позивач отримав інформацію, що порушене ним питання потребує більш детального вивчення, тому після його розгляду буде повідомлено додатково, однак остаточної відповіді на це звернення позивач так і не отримав. Також посилається на запровадження в Україні карантину та воєнного стану, що в своїй сукупності є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Дослідивши матеріали уточненої позовної заяви та заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивача виходячи з наступного.

Посилання позивача на звернення до відповідача-1 та неотримання відповіді на таке звернення не є достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки стосується лише одного з двох судових рішень відповідача, при цьому не впливає на момент, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Так, в зв`язку з тим, що початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 12.04.2023 року по справі №380/14933/22.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. В свою чергу отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Аналогічні правові висновки міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19.

За обставин цієї справи позивач звернувся до відповідача із заявою про стан виконання судового рішення, однак ані факт звернення, ані його результат не впливають на момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, оскільки в цій справі позивачем оскаржується бездіяльність відповідачів, яка призвела до утворення заборгованості з виплати пенсії, а не бездіяльність відповідача-1 щодо розгляду звернення відповідача від 26.09.2021 року. Про існування заборгованості з виплати пенсії позивач дізнався раніше, саме обставини виникнення цієї заборгованості є підставами позову у справі, а тому посилання відповідача на відсутність відповіді відповідача-1 на звернення позивача є необґрунтованим.

Щодо посилання позивача на запровадження в Україні карантину суд зазначає наступне. В рамках адміністративного судочинства з 17.07.2020 року діє редакція п. 3 розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої суд може поновити процесуальний строк в разі визнання причин його пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. За обставин даної справи позивачем не наведено жодних посилань та доказів на їх підтвердження щодо зв`язку причин пропуску звернення позивача до суду із дією карантинних обмежень.

Щодо посилання позивача на запровадження в Україні воєнного стану суд зазначає наступне. Сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29.09.2022 по справі №500/1912/22.

За обставин цієї справи позивач не обґрунтував яким саме чином запровадження в Україні воєнного стану перешкоджало йому звернутися до суду, в т.ч. дистанційно, як і було здійснено подання цієї позовної заяви. Окрім цього, воєнний стан в Україні запроваджено значно пізніше, ніж набрали законної сили рішення суду, на підставі яких позивач звертається до суду та в ході виконання яких і виникла спірна заборгованість, в зв`язку з чим воєнний стан не міг перешкоджати позивачу звернутися до суду до його запровадження.

Отже, усі заявлені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду є необґрунтованими та неповажними, в зв`язку з чим у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду належить відмовити.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України).

Слід наголосити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06.03.2019 по справі № 820/394/17, від 06.03.2019 по справі № 805/1985/18-а.

При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29.09.2022 року по справі №500/1912/22.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021 року по справі №320/3307/21.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі Перетяка та Шереметьєв проти України, заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 33).

В пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Даний висновок узгоджується з позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №П/9901/823/18.

Також суд наголошує на тому, що згідно з частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Позивач визначив суму до стягнення з відповідачів шляхом складання розміру доплат до пенсії, які утворилися в результаті вже виконання судових рішень, ухвалених на користь позивача справа №160/6295/20 рішення від 04.08.2020 року та справа № 160/6905/21 рішення від 04.08.2021 року (112290,26 + 195759,11 = 308049,37 грн). Підставами утворення такої заборгованості позивач визначив бездіяльність відповідачів.

Частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За змістом частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тобто процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Підставами ж застосування вимог статей 382 та 383 Кодексу адміністративного судочинства України є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексу адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексу адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Таким чином, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений в постанові Верховного Суду у постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15.

Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження щодо повторного розгляду питань, щодо яких вже прийнято судове рішення.

Вказаний правовий висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15, від 03.04.2019 у справі №820/4261/18, від 27.07.2022 у справі №686/2636/17, від 20.10.2022 у справі №580/2491/21, від 21.12.2022 у справі №620/4090/22.

За обставин цієї справи суть підстав позову полягає в незгоді позивача з тим, що йому не виплачено заборгованість з виплати пенсії, яка утворилася в результаті її призначення та перерахунку на підставі судових рішень. Відповідно, фактично позивач не погоджується із цих судових рішень у відповідних частинах (які призвели до виникнення заборгованості з виплати пенсії, яка не виплачується), що не може бути предметом нового судового розгляду, натомість має вирішуватися за допомогою спеціальних правових інструментів, передбачених у ст. 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 1, 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, та у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що позовну заяву належить повернути з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст. ст. 123, 160, 161, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, відповідача-3: Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко