Справа № 420/9330/22
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2023-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/9330/22
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Домусчі С. Д., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України (далі - НОМЕР_1 Прикордонний загін), в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно за період з 30.12.2021 по 03.06.2022, включно;

- зобов`язати сплатити на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати компенсації за неотримане речове майно за період з 30.12.2021 по 03.06.2022, включно.

Окрім цього, у жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону, в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2021 по 31.08.2022, включно;

- зобов`язати сплатити середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2021 по 31.08.2022 із розрахунку середньоденного заробітку - 472,22 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року вищевказані позови об`єднані в одне провадження та продовжений розгляд за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначив, що під час звільнення з військової служби у грудні 2021 року йому не була нарахована та виплачена в повному обсязі індексація грошового забезпечення та компенсація за неотримане речове майно.

На думку ОСОБА_1 , оскільки остаточний розрахунок в частині виплати компенсації за неотримане речове майно в сумі 89 115,47 грн був проведений лише 03.06.2022, а в частині несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення - 31.08.2022, на виконання рішення суду від 02.08.2022у справі №420/3735/22, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Постанова №100).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Суд визнав протиправними дії 25 Прикордонного загону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 коштів за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно при звільненні та виплати індексації грошового забезпечення.

Суд стягнув з НОМЕР_1 Прикордонного загону користь ОСОБА_1 30 000 грн. за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати компенсації за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення.

В задоволені вимог про те, що виплата середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні повинна проводитися відповідно до Порядку №100, суд відмовив.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Суд зазначив, що невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача, суд виходив з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а тому, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки виплати заборгованості, обставини щодо тривалості цього періоду, суд вважав необхідним застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, у порівнянні з виплаченої сумою при звільненні, а тому дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 30 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, 25 Прикордонний загін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2023 року скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статті 117 КЗпП України не розповсюджуються.

Далі скаржник зазначає, що виплата індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку.

Окрім того, скаржник звертав увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, та ідентичні доводам, викладеним у позовній заяві, зазначає про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим просить в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , у період з 07.11.2001 по 29.12.2021 проходив військову службу у Збройних Силах України, та у період з 29.12.2003 по 29.12.2021 - за контрактом в Державній прикордонній службі України у НОМЕР_1 Прикордонному загоні (а.с.21-22).

Наказом від 26.11.2021 року №577-ос штабс-сержант старший розвідник-водій прикордонного оперативно-розшукового відділу ОСОБА_1 , звільнений з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.12.2021 №652-ОС ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу Прикордонного загону та всіх видів забезпечення (а.с.23).

Вислуга років ОСОБА_1 на 29.12.2021 становить: календарна військова 19 років 05 місяців 17 днів, пільгова військова - 06 років 03 місяця 06 днів, всього військова - 25 років 08 місяць 23 дня (а.с.23).

У січні 2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому належних сум при звільненні з військової служби, в тому числі індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за неотримане речове майно (а.с.25-27).

28.01. 2022, у відповідь на звернення, НОМЕР_1 Прикордонний загін повідомив про відсутність підстав для задоволення вимог щодо стягнення матеріального та грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Також відповідач повідомив, що грошова компенсація за неотримане речове майно буде виплачена після надходження відповідних асигнувань(а.с.29-30).

03.06.2022 на особистий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 Прикордонний загін перерахував грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 89 115,47 грн.

06.07. 2022 після отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з позовом про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.12.2021 по 03.06.2022 - 156 днів із розрахунку середньоденного заробітку 472,22 грн.

Окрім цього, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.05.2022 у справі №420/3735/22 визнано протиправними дії 25 Прикордонного загону щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із встановленням базового місяця січень 2008 року та зобов`язано здійснити її нарахування та виплату за вказаний період, ураховуючи базовий місяць січень 2008 року, з урахуванням раніше проведеної виплати.

Вищевказане судове рішення набрало законної сили 02.08.2022.

31.08. 2022, на виконання судового рішення, 25 Прикордонний загін перерахував на особистий банківський рахунок ОСОБА_1 кошти у розмірі 46 318,66 грн. (виплата перерахованої індексації грошового забезпечення).

03.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до НОМЕР_1 Прикордонного загону з вимогою щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

13.09.2022, на звернення позивача НОМЕР_1 Прикордонний загін надав відповідь, в якій повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

05.10.2020, вважаючи протиправною відмову виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (виплата перерахованої індексації грошового забезпечення у розмірі 46 318,66 грн.) позивач звернувся з даним позовом про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.12.2021 по 31.08.2022 245 днів із розрахунку середньоденного заробітку 472,22 грн., всього 115 693,90 грн.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно того, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється, є безпідставними та суперечать наведеній сталій практиці Верховного Суду.

Відповідаючи на довід апеляції, що затримка виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку за затримку її виплати при звільненні, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 (далі Інструкція №232) висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Верховний Суд у постанові від 19.07.2021 у справі №480/3354/19 порівняв речове забезпечення військовослужбовців із пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, Верховний Суд вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Тому, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Роз`яснюючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вирішуючи питання щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути стягнута на користь позивача, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, згідно якої виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у наведених справах зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Слід зазначити, що суд першої інстанції провів ретельний аналіз фактичних обставин справи за вказаними параметрами та дійшов обґрунтованому висновку, що справедливим та пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що має бути стягнутий на користь ОСОБА_1 є 30 000 грн.

Стосовно ж посилання відповідача в апеляційній скарзі на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, колегія суддів зазначає таке.

Так, 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавці повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зворотної дії закону в часі. Зокрема, у рішенні від 05.04.2001 у справі №3-рп/2001 (справа про податки) Конституційний Суд України дійшов висновку, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи зазначене тлумачення норм статті 58 Конституції України колегія суддів дійшла висновку, що в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно на час звернення позивача до суду (06.07.2022) Закон №2352-IX не набрав чинності, а тому у даному випадку належить застосовувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції станом до 19.07.2022.

Що стосується іншої частини позовних вимог, за захистом яких позивач звернувся 05.10.2022, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини, в цій частині, охоплюються періодом дії статті 117 КЗпП України, у редакції від 19.07.2022.

Суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, не звернув уваги на зміну редакції статті 117 КЗпП України та не надав спірним правовідносинам, які регулювалися вже новою редакцію, правову оцінку.

Проте, така помилка суду не призвела до неправильного вирішення справи, а відтак відсутні підстави для втручання в судове рішення.

Відповідно до приписів статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного розгляду, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, не проводився.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя С. Д. Домусчі

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 01.05.2023.