Справа № 120/1566/23
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 травня 2023 р. Справа № 120/1566/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач, ГУНП), у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (14 днів);

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошовову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (14 днів), передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби;

стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (14 днів), що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 22.02.2023, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву. Цією ж ухвалою суду витребувано інформацію щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2019 як учасника бойових дій.

08.03.2023 відповідач подав відзив на адміністративний позов, у якому вказав, що виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст. 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України "Про відпустки" не передбачена.

Зазначив, що додаткова відпустка учаспикам бойових дій визначена статтею 16-2 роздилу ІІІ "Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча вудпуська, Ві шустка шля підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим кагегоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності" Закону України "Про відпустки", тому вона не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток. Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем. щорічних відпусток.

Крім того, відповідач зазначив, що підставі пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських № 260, кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. При цьому, позивач не оскаржував наказ про звільнення.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу відповідач вказав, що вимога позивача про відшкодування витра у розмірі 3000 грн. є завищеною, неспівмірною зі складністю справи та документально не підтверджена.

Враховуючи наведене, відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України є дата складення повного судового рішення.

Дата постановлення судового рішення у цій справі обумовлена перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) відповідно до наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 028-в/к від 29.03.2023 у відпустці в період з 14.04.2023 до 28.04.2022 включно.

Дослідивши матеріали справи, подані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції України.

Позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 10.08.2016.

Наказом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 16.12.2019 № 227 о/с капітана поліції ОСОБА_1 (0105794), начальника сектору реагування патрульної поліції № 3 Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, звільнено зі служби в поліції за п.2 (через хворобу) ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 20.12.2019, сплативши компенсацію за 11 діб невикористаної відпустки за 2019 рік.

При цьому в наказі зазначено, що стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 25 років 04 місяця 06 днів; для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції - 25 років 04 місяця 06 днів; вислуга років на пільгових умовах - 03 роки 02 місяця 19 днів; усього для призначення пенсії - 28 років 06 місяців 25 днів.

Листом Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області від 16.12.2022 у відповідь на звернення позивача від 01.12.2022 про надання інформації щодо кількості невикористаних відпусток з 07.11.2015 по 20.12.2019 повідомлено, окрім іншого, що позивачем додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2016-2018 використано, а за 2019 - не використано.

Листом відповідача від 03.02.2023 № 273/04/29-2023 повідомлено позивача, що відсутні підстави для нарахування грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2019 відповідно до ст. 162 Закону України "Про відпустки".

Листом відповідача від 03.02.2023 № Ц-69/04/12/2023 проінформовано позивача, що для унесення змін до пункту наказу ГУНП про звільнення позивача зі служби в Напіональній поліції України в частині відображення відомостей для грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки під час проходження служби та проведення нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, за 2019 рік не є можливим.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Безспірно встановлено, що позивач при звільненні з органів Національної поліції не використав 14 календарних днів додаткової відпустки за 2019 яка передбачена для учасників бойових дій,

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014, який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, припиняється.

Разом із тим, суд зазначає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції та володіла статусом учасника бойових дій, судом також враховані правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 200/1175/20-а.

Зокрема, Касаційний суд зазначив що, у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, суд доходить висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій. Відтак, позовні вимоги у цій частині теж підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що при звільненні з позивачем не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання про розподіл судових витрат зі сплати останнього у справі не вирішується.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн., суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 (далі Клієнт) та адвокатом Олійником А.М. (далі Адвокат) укладено Договір про надання правової допомоги № 04/10 від 10.12.2022 (далі Договір).

Згідно з пунктом 1.1. цього Договору клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу Клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.

Пунктом 2.2 Договору адвокат бере на себе виконання певних дій з надання правової допомоги клієнту, зокрема представництво його інтересів в будь-яких органах державної законодавчої та виконавчої влади, органах прокуратури, податкових органах, поліції, судових органах всіх рівнів, органах місцевого самоврядування, органах, управління, установ, організацій, підприємств та об`єднань, керівних органах об`єднань громадян; збирання відомостей про факти, які можуть бути використано як докази у зв`язку з виконанням доручення, тощо.

Для захисту прав та законних інтересів клієнта адвокат має наступні права: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь в судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть учать у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати зауваження з приводу його неправильності та неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати зауваження з приводу його неправильності та неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, подавати від імені клієнта заяви, у тому числі позовні, отримувати необхідні довідки, документи, вести від його імені справи у всіх державних установах, кооперативних, громадських, приватних організаціях, а також цивільні і кримінальні справи у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом свідку, підозрюваному, обвинуваченому, позивачу, відповідачу та третій особі, у тому числі з правом визнання або відмови повністю або частково від позовних вимог, збільшення чи зменшення позовних вимог, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, залишення позову без розгляду, оскарження рішення, постанови, ухвали суду, отримання та пред`явлення виконавчих документів до стягнення, а також виконувати всі інші дії, що пов`язані з виконанням даного договору, в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до абз. 3 п. 3.1 Договору клієнт як особа, права та свободи якої захищає адвокат, або яка звернулася за захистом інтересів родичів та близьких осіб, або котрій адвокат безпосередньо надає правову допомогу і інших формах, передбачених законом, зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати обумовлені угодою гонорар адвокат (основний та додатковий) та фактичні витрати, пов`язані з виконанням адвокатом угоди.

За змістом пунктів 4.1 та 4.2 Договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.

При визначенні розміру гонорару враховується обсяг та час роботи, що потрібний для належного виконання доручення, ступінь складності правових питань, що стосуються доручення, вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання, необхідність виїзду у відрядження, важливість доручення з точи зору інтересів клієнта, особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення, характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Згідно п. 4.3 за надання правової допомоги, відповідно до даного Договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі у розмірі 3000 грн.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № б/н від 16.02.2023 позивач оплатив гонорар адвоката в сумі 3000,00 грн за надання правничої допомоги на підставі Договору № 04/10 від 10.12.2022.

Суд зауважує, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не бере до уваги доводи представника відповідача про відсутність у матеріалах справи будь-яких документально підтверджених витрати на правову допомогу, зокрема розрахунку витрат та акту надання послуг з огляду на таке.

У постанові від 28.12.2020 (справа № 640/18402/19) Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правничої допомоги не є обов`язковим документом. Однак у такому випадку витрати теж підлягають оцінці з точки зору їх реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Отже, як встановлено судом за умовами договору про надання правничої допомоги від 10.12.2022, розмір винагороди адвоката за надання позивачці правничої допомоги визначено у фіксованій сумі 3000,00 грн. Відтак, з урахуванням вищенаведеного висновку Верховного Суду, подання детального опису робіт чи інших документів з метою деталізації змісту та обсягу наданих адвокатом послуг не вимагається.

Однак суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність порушених у справі правових питань, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, враховуючи клопотання представника відповідача про відмову у задоволенні цих витрат, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн, на відшкодування яких у позивача виникло право за результатами розгляду цієї справи, підлягають зменшенню.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн, що відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (14 днів).

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошовову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (14 днів), передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1500,00 грн одна тисяча гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею: 01.05.2023

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (, вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050)

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна