Справа № 420/11385/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/11385/22

Головуючий І інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Зуєвої Л.Є., Коваля М.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 31.10.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії щодо відмови у призначенні та виплати додаткової пенсії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

16.08.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови йому у призначенні та виплаті додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю згідно з ст.ст.49,50,53 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.03.2022р.;

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови йому у перерахунку та виплаті державної (основної) пенсії згідно з ч.1 ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на підставі довідки від 29.10.2003р. №236, виданої ВАТ «Укренергозахист», з індексацією пенсії відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 20.02.2019р. №124, від 01.04.2020р. №251, від 22.02.2021р. №127 та від 16.02.2022р. №118, з 01.07.2022р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити нарахування та виплату йому додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у відповідності до вимог ст.ст.49,50,53 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.03.2022р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області провести перерахунок та виплату йому державної (основної) пенсії згідно з ч.1 ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на підставі довідки від 29.10.2003р. №236, виданої ВАТ «Укренергозахист», з індексацією пенсії відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 20.02.2019р. №124, від 01.04.2020р. №251, від 22.02.2021р. №127 та від 16.02.2022р. №118, з 01.07.2022р., із урахуванням виплаченої державної (основної) пенсії згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2021р. №1307;

- допустити негайне виконання судового рішення про присудження державної (основної) пенсії згідно з ч.1 ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на підставі довідки від 29.10.2003р. №236, виданої ВАТ «Укренергозахист», з індексацією пенсії відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 20.02.2019р. №124, від 01.04.2020р. №251, від 22.02.2021р. №127, від 16.02.2022р. №118, а також додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, згідно з ст.ст.49,50,53 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, всупереч чинному законодавству, своїми протиправними діями припиняє виплату позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, протиправно не призначає пенсію, яка виплачується повністю незалежно від заробітку, пенсії чи іншого доходу, що, на думку останнього, є протиправним та порушує його право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та мотивовано просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 15.11.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2022р. та прийняти нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

22.11.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2022р. у складі колегії судді-доповідача - Кравця О.О., суддів - Коваля М.П., Зуєвої Л.Є. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

У зв`язку з неможливістю продовжити розгляд невирішених судових справ суддею ОСОБА_2 , з причини звільнення з посади судді у відставку згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 21.02.2023р. №122/0/15-23, розпорядженням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023р. №52-с, зокрема щодо даної справи, призначено повторний автоматизований розподіл.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи №420/11385/22 між суддями від 23.02.2023р., дана справа передана судді-доповідачу Осіпову Ю.В.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2023р. справу №420/11385/22 прийнято до провадження та продовжено її розгляд в порядку письмового провадження.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та належить до І категорії, як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

28.01.2004р. ОСОБА_1 визнаний інвалідом II групи, захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (безстроково), що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ №073892.

Згідно з довідкою МСЕК від 28.01.2004р. серії 2-18 АГ №000465, ступінь втрати професійної працездатності позивача складає - 70 % (безстроково).

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Малиновському об`єднаному УПФУ в м.Одесі, як пенсіонер, інвалід II групи від захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Пенсія призначена та виплачується по інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи згідно з ч.1 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011р. №1210 (зі змінами внесеними згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014р. №112).

Позивачу була призначена додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю по інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до ст.ст.49,50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011р. №1210 (зі змінами внесеними згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014р. №112).

Призначена пенсія складалася з двох складових: 1) державна (основна) пенсія по-інвалідності, що настала внаслідок захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі відшкодування фактичних збитків та 2) додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю.

04.07.2017р. ОСОБА_1 встановлено статус інваліда війни ІІ групи та видано відповідне посвідчення.

03.08.2017р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою, в якій просив встановити йому надбавку (підвищення до пенсії), як інваліду війни ІІ групи, відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до пенсії по інвалідності, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС .

За наслідками розгляду вказаної заяви, Малиновським ОУ ПФУ в м.Одесі позивачу, як інваліду війни ІІ групи, було призначено підвищення (надбавку) до пенсії та одночасно припинено виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Проте, в подальшому, т.б. 26.06.2018р., рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/2594/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2019р., в задоволені позову ОСОБА_1 до Малиновського об`єднаного УПФУ в м.Одесі про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні та виплаті довічно раніше призначеної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, згідно з ст.ст.49,50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.01.2018р., а також зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії - відмовлено.

Далі, при перерахунку пенсії з 01.03.2022р. позивачу взагалі було припинено виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

11.04.2022р. позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо призначення, нарахування та виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, з 01.03.2022р. відповідно до чинного законодавства України.

Однак, пенсійний орган своїм листом від 29.04.2022р. №7631-5433/Л-02/08-1500/22 відмовив позивачу у призначенні та виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, з 01.03.2022р., посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 25.03.2014р. №112.

19.05.2022р. ОСОБА_1 звернувся до ПФУ із заявою, в якій просив зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити, нарахувати та виплатити йому додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, згідно зі ст.ст.49,50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.03.2022р.

Проте, ПФУ своїм листом від 16.06.2022р. №13294-13800/Л-03/08-2800/22 повідомив позивача про відсутність правових підстав для одночасного встановлення до його пенсії додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та підвищення особі з інвалідністю внаслідок війни.

16.06.2022р. позивач знову звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою, в якій просив надати обґрунтовану відповідь, в якій чітко зазначити, з яких саме причин та на якій підставі був проведений перерахунок основного розміру його пенсії, якщо до пенсійної справи довідки про заробітну плату за роботу по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не надавалися, окрім довідки про заробітну плату від 29.10.2003р. №236, виданої ВАТ «Укренергозахист» про службове відрядження.

На вказану вище заяву відповідач своїм листом від 04.07.2022 року №10470-8525/Л-02/08-1500/22 повідомив позивача, що останній отримує пенсію по інвалідності ІІ групи від захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (ступінь втрати працездатності - 70%), в розмірі фактичних збитків згідно зі ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Перевіркою пенсійної справи позивача встановлено, що при розрахунку пенсії було невірно розраховано заробітну плату за період роботи в «зоні відчуження» відповідно до довідки від 29.10.2003р. №236, оскільки заробітна плата за роботу в зоні відчуження була обчислена з урахуванням кратності 5 та одночасно включено середньомісячний заробіток за основним місцем роботи, а тому з 01.07.2022р. розмір пенсії розраховано з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, відсутності достатніх підстав для їх задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються та не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Основні ж положення відносно реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-XII.

За приписами ч.1 ст.49 Закону №796-ХІІ (в редакції, яка діяла на день призначення позивачу пенсії), пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 50 Закону №796-ХІІ (в цій же редакції) встановлено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах: інвалідам I групи - 100% мінімальної пенсії за віком; інвалідам II групи - 75% мінімальної пенсії за віком; інвалідам III групи, дітям-інвалідам, а також хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу - 50% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст.50 Закону №796-ХІІ, в редакції чинній з 01.01.2015р., особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено ст.63 Закону №796-ХІІ, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України.

Так, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету, в силу положень ч.1 ст.23 БК України, здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачене законом про Державний бюджет України.

Пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України встановлено, що норми і положення ст.ст.20,21,22,23,30,31,37,39,48,50,51,52,54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Прикінцеві та перехідні положення доповнені зазначеним пунктом згідно з Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VIII, який набув чинності з 01.01.2015р.

Цим же пунктом Закону №79-VIII встановлено, що норми і положення ст.ст.12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, редакція ст.50 Закону №796-ХІІ була змінена та передбачала, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011р. №20-рп/2011 наголосив на тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

А у Рішенні від 25.01.2012р. №3-рп/2012 Конституційний Суд України звернув увагу на те, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в п.п.2 та 3 ст.116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

У зазначеному вище аспекті, Конституційний Суд України зазначив, що положення ч.2 ст.96, п.п.2,3 та 6 ст.116 Конституції України необхідно розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Тобто, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, нормативно-правові акти, видані Кабінетом Міністрів України в межах повноважень, підлягають обов`язковому застосуванню судами під час вирішення справ про соціальний захист громадян.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 20.04.2022р. у справі №363/4172/16-а.

Так, механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст.ст.54,57,59 Закону №796-ХІІ, а також визначення заробітної плати (доходу) для їх обчислення безпосередньо регламентовано «Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (затв. Постановою КМУ від 23.11.2011р. №1210).

Як загально відомо, Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» від 25.03.2014р. №112, що набрала чинності з 24.04.2014р., внесено зміни до п.13 Порядку №1210, згідно з яким, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону №796-ХІІ виплачується у таких розмірах: 1) особам, що належать до категорії 1: з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: інвалідам I групи - 474,50 грн.; інвалідам II групи - 379,60 грн.; інвалідам III групи - 284,70 грн.

Також, Постановою КМУ №112 було доповнено Порядок №1210 п.15-1, приписами якого визначено, що особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або ж щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, зокрема, відповідно до Законів №796-ХІІ і №3551-ХІІ, таке підвищення провадиться «за їх вибором» за однією з підстав.

Зміст наведених норм чинного законодавства беззаперечно свідчить про те, що якщо особа має право на отримання одночасно додаткової пенсії або підвищення до пенсії на підставі вищезазначених законів, то виплачуватися може лише тільки один з зазначених видів підвищень «за вибором особи».

У відповідності до приписів ст.13 Закону №3551-ХІІ, особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються особам з інвалідністю ІI групи - 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи наведене, а також те, що позивач фактично отримує підвищення до пенсії, яке передбачено ст.13 Закону №3551-ХІІ (з 01.03.2022р. у розмірі - 773,60 грн.), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що припиняючи виплату ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, як особі, віднесеної до категорії І, відповідно до ст.50 Закону №796-ХІІ, відповідач діяв правомірно та в межах наданих йому повноважень.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм права був висловлений і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 19.02.2019р. у справі №363/4916/16-а та від 21.02.2020р. у справі №363/3520/16-а.

З приводу інших доводів позивача ОСОБА_1 про те, що рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018р. №6-р/2018 визначено, що додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується повністю незалежно від заробітку, пенсії чи іншого доходу, а також, що особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, можуть надаватись й інші пільги та компенсації, передбачені законодавством України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як відомо, зазначеним вище рішенням Конституційного Суду України було визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, норми ст.53 (крім назви), ст.60 Закону №796-ХІІ (у редакції Закону №76-VIII) щодо обмеження максимального розміру пенсії та імперативного обмеження права осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, лише на один з видів пільг та компенсації відповідно до одного із законів України.

Однак, передумовою відмови ОСОБА_1 у виплаті додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, за ст.50 Закону №796-ХІІ через виплату іншої допомоги, стали не положення ст.ст.53,60 даного Закону у тій чи іншій редакції, а положення Закону №79-VIII (п.63), які, в свою чергу, неконституційними не визнавалися та містять виключно «бланкетні» норми з посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України, що й була застосована відповідачем.

Що ж стосується доводів апелянта про нібито звуження його прав, то колегія суддів з цього приводу звертає увагу на те, що на залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 26.12.2011р. №20-рп/2011.

Так, у даному рішенні КСУ від 26.12.2011р. №20-рп/2011 зазначено про те, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абз.7 пп.2.1 п.2 Рішення). При цьому, Конституційним Судом України взято до уваги ст.22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979р. у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Зазначені положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004р. (абз.6 пп.2.1 п.2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

З-поміж іншого, у Рішенні від 25.01.2012р. №3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що однією з ознак України, як соціальної держави, є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо та неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому, рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому рішенні КСУ зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Вказаний принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Із системного аналізу наведених рішень вбачається, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає спірні дії пенсійного органу стосовно відмови ОСОБА_1 у здійсненні відповідного перерахунку та виплаті пенсії цілком законними та обґрунтованими, а тому колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Окрім того, спірним питанням у справі також є правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку та виплаті пенсії згідно з ст.54 Закону №796-ХІІ на підставі довідки від 29.10.2003р. №236, виданої ВАТ «Укренергозахист», з індексацією пенсії у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України від 20.02.2019р. №124, від 01.04.2020р. №251, від 22.02.2021р. №127 та від 16.02.2022р. №118, з 01.07.2022р.

Як вже неодноразово зазначалося судом, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Одеській області, як одержувач пенсії по інвалідності та ліквідатор І категорії наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Так, за змістом положень ст.54 Закону №796-ХІІ, пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися «за бажанням громадянина» із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990р.р., у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990р.р. не може перевищувати 3 тис. карбованців. При цьому, в усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: для I групи інвалідності - 6000 грн.; для II групи інвалідності - 4800 грн.; для III групи інвалідності - 3700 грн.; для дітей з інвалідністю - 3700 грн.

Розміри пенсії, визначені ч.3 цієї статті, починаючи з 2022р. щороку з 1 березня індексуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням коефіцієнта збільшення, що визначається у відповідності до абз.2 та 3 ч.2 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

Порядок призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, та пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.57 Закону №796-ХІІ, обчислення середньомісячного заробітку провадиться згідно із Законом №1058-IV. У разі обчислення пенсії відповідно до ч.2 ст.27 Закону №1058-IV за бажанням того, хто звернувся за пенсією, середньомісячний фактичний заробіток для обчислення пенсії може визначатися за будь-які 12 місяців підряд роботи на територіях радіоактивного забруднення. Якщо особа, яка звернулася за пенсією, пропрацювала на територіях радіоактивного забруднення: менше 12 місяців, - заробітна плата (дохід) визначається шляхом поділу загальної суми заробітної плати (доходу) за календарні місяці роботи на кількість зазначених місяців; не менше 30 календарних днів у двох місяцях, - заробітна плата (дохід) визначається за будь-які фактично відпрацьовані 30 календарних днів роботи; менше місяця, - заробітна плата (дохід) визначається за відповідний календарний місяць з додаванням до заробітної плати (доходу) на основній роботі.

Для обчислення пенсії по інвалідності у відповідності до ст.54 Закону №796-ХІІ особам із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, визначених ст.10 цього Закону, стосовно яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, особам, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, внаслідок чого стали особами з інвалідністю, а також пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за осіб з їх числа за бажанням особи, яка звернулася за пенсією, заробітна плата (дохід) визначається виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.

Водночас, порядок визначення заробітної плати (доходу), у тому числі заробітної плати (доходу), передбаченої ч.4 цієї статті, для обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, призначеної відповідно до ст.54 цього Закону, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вказаних вище положень Закону №796-ХІІ свідчить про те, що вони визначають особливий підхід до питання визначення заробітної плати для обчислення пенсії громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи.

Частиною 2 ст.27 Закону №1058-IV визначено, що за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.

При цьому, частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.

Розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч.ч.1 та 2 ст.42 цього Закону.

Як передбачено у п.п.2,3 згаданого Порядку №1210, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсій враховується за будь-які 12 місяців підряд такої роботи.

У разі коли особа пропрацювала у зоні відчуження:

1) з дня аварії не менш як 12 місяців підряд, за її бажанням пенсія може обчислюватися виходячи із заробітної плати (доходу) за будь-який повний календарний місяць роботи в зазначеній зоні;

2) на промисловому майданчику Чорнобильської АЕС не менш як 12 місяців у період з 26.04.1986р. до 01.08.1987р., за її бажанням пенсія може обчислюватися виходячи з заробітної плати (доходу) за будь-який повний календарний місяць роботи в зоні відчуження. Якщо така особа виводилася із зони Чорнобильської АЕС за медичними показниками у зв`язку з переопроміненням, за її бажанням пенсія може обчислюватися виходячи із заробітної плати (доходу) за будь-який повний календарний місяць роботи на промисловому майданчику Чорнобильської АЕС;

3) менш як 12 місяців підряд, пенсія обчислюється виходячи із заробітної плати (доходу) за повні календарні місяці підряд у зоні відчуження;

4) менше календарного місяця у 1986-1990р.р. (в тому числі особа, що захворіла на променеву хворобу), за її бажанням пенсія може обчислюватися виходячи із заробітної плати (доходу), що одержана (одержаного) за роботу у зоні відчуження, за весь фактично відпрацьований час, в одному із неповних календарних місяців роботи протягом цих років, без додавання суми заробітної плати (доходу) за період роботи за межами зони відчуження. У такому разі заробітна плата (дохід) за весь фактично відпрацьований час ділиться на число відпрацьованих днів, а одержана сума множиться на 25,4. Якщо дні роботи припали на вихідні і святкові дні, розрахунок заробітної плати (доходу) проводиться у такому ж порядку, як і за роботу у робочі дні, а доплата за вихідні і святкові дні, нарахована за фактично відпрацьований час, з урахуванням установленої кратності додається до суми обчисленої заробітної плати (доходу).

Згідно з ч.4 ст.15 Закону №796-ХІІ, видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за вказаний період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Окрім того, за приписами положень п.2.10 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV» (затв. постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. за №22-1), довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.

Установлення заробітку для обчислення пенсії на підставі показань свідків не допускається. Виписка зі штатного розпису про посадовий оклад, профспілкові квитки, квитки партій та рухів, громадських об`єднань не є документами, що засвідчують фактичний заробіток для обчислення розміру пенсії.

Тобто, підставою для обчислення пенсії у розмірі відшкодування фактичних збитків є довідка про заробітну плату (дохід), одержану за період роботи в зоні відчуження, що видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за призначенням (перерахунком) пенсії. Якщо такі підприємства ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки видаються правонаступником або державними архівними установами.

Досліджуючи матеріали справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок йому пенсії із фактичної заробітної плати за період роботи в зоні відчуження (із якої визначається пенсія) на підставі довідки від 29.10.2003р. №236, виданої ВАТ «Укренергозахист».

Однак, як свідчать матеріали справи, ГУ ПФУ в Одеській області відмовило у проведенні такого перерахунку з посиланням на те, що чинним законодавством не передбачено обчислення пенсії по інвалідності виходячи із середньомісячного заробітку, а розмір пенсії ОСОБА_1 повинен обчислюватися виключно з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Проте, як вже зазначалося вище, колегія суддів не може погодитися з висновками суду попередньої інстанції, що вказана відмова пенсійного органу відповідає вимогам чинного законодавства, адже обчислення пенсії по інвалідності, призначеної на підставі та на умовах Закону №796-XII, в розмірі, який обчислюється з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, можливе лише «за бажанням пенсіонера».

З урахуванням виявлення позивачем відповідного бажання щодо перерахунку його пенсії за довідкою ВАТ «Укренергозахист» від 29.10.2003р. №236, відповідач був зобов`язаний забезпечити його право на перерахунок пенсії відповідно до зазначеної довідки про фактичну заробітну плату за період роботи ОСОБА_1 «в зоні відчуження» (із якої визначається пенсія).

У той же час, за загальним правилом, якщо внаслідок перерахунку пенсій, розміри пенсій є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій. Суттєвою також є обставина, що у справі, яка розглядається, відповідач фактично не наводить жодних належних доводів (документально підтверджених) щодо наявності вини позивача та/або існування обставин, які слугували підставою для зменшення розміру його пенсії та, відповідно, її перерахунку в нижчому розмірі, без збереження розміру раніше призначеної пенсії.

Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог в цій частині, шляхом визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови позивачу у проведенні перерахунку та виплаті пенсії по інвалідності згідно з ч.1 ст.54 Закону №796-ХІІ та зобов`язання пенсійного органу здійснити перерахунок та виплату йому пенсії на підставі довідки від 29.10.2003 року №236 про фактичну заробітну плату за роботу в зоні відчуження (із якої визначається пенсія), виданої ВАТ «Укренергозахист», з 01.07.2022 року, із урахуванням раніше виплачених сум.

У той же час, вирішуючи справу, колегія суддів враховує, що питання перерахунку (індексації) пенсії позивача у відповідності до ч.2 ст.42 Закону №1058-IV є похідним та повинно вирішуватися після вирішення питання про наявність у нього відповідного права на перерахунок. Так, правовим питанням щодо якого, зокрема, виник спір, було право позивача на перерахунок та виплату пенсії згідно зі ст.54 Закону №796-ХІІ відповідно до довідки ВАТ «Укренергозахист» від 29.10.2003р. №236.

Тобто, питання перерахунку (індексації) пенсії позивача відповідно до ч.2 ст.42 Закону №1058-IV є похідним та повинно вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на перерахунок.

Враховуючи мотиви відмови пенсійного органу у перерахунку пенсії (лист ГУ ПФУ в Одеській області від 01.08.2022р. №12138-9955/Л-02/8-1500/22), а також відсутність будь-яких доводів позивача на обґрунтування вказаних позовних вимог, як в позові, так і в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає, що спору відносно перерахунку (індексації) пенсії відповідно до ч.2 ст.42 Закону №1058-IV на час звернення позивача у даній справі до суду взагалі не існувало.

За змістом ст.5 КАС України, захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, що має існувати на момент їх звернення до суду, передувати йому та, у свою чергу, підтверджуватися належними доказами. Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності відповідного органу щодо неї. Як наслідок, моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні наслідки. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий повинен існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Надаючи оцінку судовому рішенню 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що положеннями КАС України не встановлено можливості захисту порушених прав та інтересів осіб на майбутнє, а судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та про зобов`язання відповідача вчинити чи утриматись від вчинення певних дій на майбутнє.

Вказані правові позиції містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі №826/15718/16, від 24.04.2018р. у справі №167/592/17, від 31.07.2018р. у справі №348/9/17, від 23.10.2018р. у справі №344/4560/17 та від 14.02.2019р. у справі №362/7962/15-а.

Як наслідок, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині - відсутні.

В обсязі встановлених обставин, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують спірні правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень.

Слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне частково скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Також, у прохальній частині позову позивач просить суд зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Тобто, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом адміністративного суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та достатніми доказами.

Судова колегія вказує, що наведені позивачем обґрунтування щодо необхідності встановлення судового контролю за виконанням рішення суду - виключно відмова ГУ ПФУ в Одеській області у перерахунку пенсії, не є належним обґрунтуванням для встановлення судового контролю у даній справі, у зв`язку із чим підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній адміністративній справі - відсутні.

При цьому, оскільки задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 носять лише зобов`язальний характер та не стосуються стягнення з відповідача на його користь конкретної суми пенсійних виплат, а відтак, з урахуванням вимог ст.371 КАС України, підстави для допущення до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення пенсії за весь період також відсутні.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329,371,382 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року в частині відмови у визнанні протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії по інвалідності на підставі довідки від 29.10.2003р. №236, виданої ВАТ «Укренергозахист», з індексацією пенсії у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 року №124, від 01.04.2020 року №251, від 22.02.2021 року №127 та від 16.02.2022 року №118, та зобов`язанні вчинити відповідні дії - скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплаті пенсії по інвалідності згідно з частиною 1 статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у відповідності до довідки від 29.10.2003 року №236 про фактичну заробітну плату за роботу в зоні відчуження (із якої визначається пенсія), виданої ВАТ «Укренергозахист».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності згідно з частиною 1 статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на підставі довідки від 29.10.2003 року №236 про фактичну заробітну плату за роботу в «зоні відчуження» (із якої визначається пенсія), виданої ВАТ «Укренергозахист», з 01.07.2022 року, із урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 02.05.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: Л.Є. Зуєва

М.П. Коваль