Справа № 120/11067/22
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 травня 2023 р. Справа № 120/11067/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Тетяни Михайлівни, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕМО" до Вінницької митниці Державної митної служби України про визнання протиправною і скасування картки відмови,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДЕМО" (далі позивач або ТОВ "ОДЕМО") звернулося до суду з адміністративним позовом до Вінницької митниці Державної митної служби України (далі відповідач), у якому просило суд визнати протиправною та скасувати картку відмову Вінницької митниці Державної митної служби України вприйнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA401020/2022/002307.

Позов обґрунтовано тим, що ним за зовнішньоекономічним контрактом був придбаний та ввезений на митну територію України автомобіль, товар походить з Європейського Союзу та заявлений із застосуванням преференції по ввізному миту за кодом 410. Позивач для здійснення імпортного митного оформлення подав відповідачу митну декларацію та усі необхідні документи, у тому числі сертифікат походження товару. За результатом розгляду вказаної декларації, відповідач оформив картку відмови в прийнятті митної декларації митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Позивач вказує, що спірна картка є протиправною, оскільки відповідачем порушені вимоги ст. 45, 256 Митного кодексу України (далі МК України), ним не надано доказів на підтвердження сумнівів щодо документів про походження товару. Сертифікат складений відповідно до вимог міжнародного законодавства, зауважень до його змісту та форми не виникало у відповідача. У картці відсутні посилання на неавтентичність сертифікату.

Відтак, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 03.01.2023 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

18.01.2023 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що позивачем для проведення митного оформлення товару за митною декларацією 22UA57U4 від 16.12.2022 року поряд з іншими необхідними документами, надано сертифікат з перевезення(походження) товару форми EUR.1 № А 503274 від 30.11.2022.

У відповідача виникли обгрунтовані сумніви у преференційному походженні товару в рамках Угоди, оскільки за результатами перевірки правомірності застосування преференції встановлено, що на направлений раніше митними органами України запит митним органам країни експортера, не було підтверджено преференційне походження товарів експортера «Victoria PKW/LKW GmbH», Німеччина. Даний експортер є контрагентом позивача у відповідності до зовнішньо-економічного контракту № 25/11/22 від 25.11.2022 року, укладеному між ТОВ «Одемо» та компанією «Victoria PKW/LKW GmbH».

Також відповідач зазначає, що позивачем на митну територію України за вказаним сертифікатом ввезено транспортний засіб, який вже був у використанні, 2018 виготовлення, а для набуття преференційного походження вміст іноземної сировини не може перевищувати в середньому 30-40% від загальної вартості товару по рахунку фактурі. Транспортний засіб, як зазначалось, був вживаний. Очевидно, що протягом строку експлуатації, відбувався його ремонт, заміна запчастин, походження яких не відомо, відповідно і не відомо вміст іноземної сировини за таких умов.

Пунктом 6 статті 32 Доповнення І Угоди «Перевірка підтверджень походження» визначено, що якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.

Таким чином, відмова у наданні преференції зі сплати податків може бути надана як за умови непідтвердження автентичності сертифікату так і за умови його дійсності, тобто видання митними органами країни відправлення, але непідтвердження експортером преференційного походження товару в рамках Угоди.

Відповідач вказує, що правилами походження товару передбачена можливість призупинення без застосування преференцій під час митного оформлення до отримання результатів перевірки із залученням митних органів країн експорту достовірності документів про преференційне походження товару відповідно до п. 4 ст. 32 доповнення 1 до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження. Але у Митному кодексі України такої дії не передбачено. Якщо прийнято рішення про таке призупинення, то імпортеру пропонується видача продукції із застосуванням будь-яких запобіжних заходів, які вважатимуться необхідним, що і було здійснено відповідачем.

На думку відповідача, митниця діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 16.03.2023 витребувано у позивача документи подані до позову, у тому числі сертифікат про походження товару, перекладені на українську мову; а у відповідача перекладені на українську мову: запит, на який відповідач посилаєтьсч на аркуші 5 відзиву, направлений митним органам країни експортера, відповіддю на який не було підтверджено преференційне походження товарів експортера «Victoria PKW/LKW GmbH», Німеччина, де експортер є контрагентом позивача у відповідності до зовнішньо-економічного контракту № 25/11/22 від 25.11.2022 року, укладеному між ТОВ «Одемо» та компанією «Victoria PKW/LKW GmbH» та відповідь на запит; лист №7.12-1/15-01/4/432 від 11.01.2023, яким до Державної митної служби України направлено на перевірку сертифікат про походження форми EUR.1 № А 503274 від 30.11.2022, наданий під час митного оформлення митної декларації № 22UA57U4 від 16.12.2022 з метою його перенаправлення до митних органів Німеччини та відповідь на даний лист.

21.03.2023 на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2023 представник відповідача подала клопотання про приєднання до матеріалів справи копії таких документів: листа Вінницької митниці від 29.11.2021 року № 7.12-1/15-01/15/3361; листа Держмитслужби від 23.09.2022 року № 15/15-03-01/7.12/3391; відповіді митних органів Німеччини з перекладом; сертифікату EUR.1 № A 328060. Окрім іншого, представник відповідача повідомив, що 29.11.2021 року листом № 7.12-1/15-01/15/3361 Вінницькою митницею до Державної митної служби України було ініційовано направлення запиту до митних органів Німеччини з метою перевірки достовірності документів про походження, складених уповноваженими органами та експортерами Німеччини, в тому числі і сертифікату з перевезення товару форми EUR.1 від 28.10.2021 № 328060 наданого експортером товарів «Victoria PKW/LKW GmbH». Станом на день виконання вимог ухвали суду від 16.03.2023 відповідь уповноважених митних органів Німеччини не надходила.

23.03.2023 представник позивача подав клопотання про приєднання документів, які були подані до суду перекладені на українську мову.

23.03.2023 представник відповідача надав лист, у якому окрім іншого вказав, що 29.11.2021 року листом № 7.12-1/15-01/15/3361 Вінницькою митницею до Державної митної служби України було ініційовано направлення запиту до митних органів Німеччини з метою перевірки достовірності документів про походження, складених уповноваженими органами та експортерами Німеччини, у тому числі і сертифікату з перевезення товару форми EUR.1 від 28.10.2021 № 328060, наданого експортером товарів «Victoria PKW/LKW GmbH». У відповідь на запит Державної митної служби України на підставі звернення Вінницької митниці, надійшов лист митної адміністрації Федеративної Республіки Німеччини Z4215F-8/22- 1 від 21.09.2022 щодо результатів перевірки вищезазначеного сертифікату (сертифікат наданий до іншого митного оформлення, але експортером є контрагент позивача у даній справі) про не підтвердження експортером преференційного походження товарів.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Разом з тим, дата постановлення судового рішення у цій справі обумовлена перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) відповідно до наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 028-в/к від 29.03.2023 у відпустці в період з 14.04.2023 до 28.04.2022 включно.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши інші докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

25.11.2022 між компанією VICTORIA Pkw/LKW GmbH (Німеччина) (далі-Продавець) та ТОВ "Одемо" (далі-Покупець) був укладений Контракт №25/11/22 купівлі продажу.

Відповідно до п. 1.1 продавець зобов`язується продати покупцю автомобіль, MAN TGX, VIN НОМЕР_1 , рік випуску 2018, за ціною 38 000,00 Євро. На умовах цього контракту, надалі "Товар". Країна походження товару Німеччина.

Згідно із п. 4.1 Товар постачається на умовах EXW-Leipzig, Німеччина - згідно Інкотерм-2010.

Відповідно до п. 5.1 при завантаженні обладнання Продавець надає Покупцю рахунок -фактуру (інвойс).

Даний товар є таким, що походить з територіх Європейського Союзу та заявлений позивачем із застосуванням преференції по ввізному миту за кодом 410.

Так, позивачем, через представника, яким є Товариство з обмеженою відповідальністю «Єдине Вікно» до митного оформлення, в тому числі для підтвердження митної вартості товару, були подані наступні документи: рахунок-фактура (інвойс): AR.2022.267 від 25.11.2022, сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1 №А503274 від 30.11.2022, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 14.05.2018, платіжний документ, що підтверджує вартість товару №120 від 29.11.2022, документ, що підтверджує вартість перевезення товару №16/12 від 16.12.2022, висновок про якісні характеристики товарів, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями №8278 від 16.12.2022, зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу товарів №25/11/22 від 25.11.2022, документ №025 від 09.12.2022, фото від 16.12.2022, копія митної декларації країни відправлення №22DE69E2 від 25.11.2022, митна декларація №22UA57U4 від 16.12.2022.

За результатом опрацювання вказаних документів відповідачем була оформлена картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA401020/2022/002307.

Спірною карткою позивача повідомлено про відмову у митному оформленні (випуску) товарів з таких причин: в процесі митного контролю та митного оформлення встановлено, що декларантом застосовано преференцію зі сплати ввізного мита за кодом "410" підставі сертифікату з перевезения (походження) товару форми EUR.1 № А 503274 від 30.11.2022. За результатами перевірки правомірності застосування преференції встановлено, що на направлений раніше митними органами Украйни запит митними органами країни експортера не підтверджено преференційне походження товарів експортера «Victoria PKW/LKW GmbH», Німеччина. Відповідно до п.4 статті 32 «Перевірка підтвердження походження» Доповнення І до Регіональної євро-середземноморської преференційні правила походження Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами - членами, з іншої сторони, ратифікованої Законом України від 16.09.2014 № 1678-VII (далі Доповнення І Угоди), якщо митні органи Договірної сторони імпортера вирішують призупинити надання преференційного режиму для товарів, щодо яких здійснюється перевірка, до надходження результатів цієї перевірки, імпортеру пропонується видача продукції із застосуванням будь-яких запобіжних заходів, вважатимуться необхідними. Так як митним органом прийнято рішення про направлення запиту з метою встановлення автентичності сертифікату з перевезення (походження) товару форми EUR. 1№A 503274 вд 30.11.2022, статусу походження задекларованих товарів та виконания інших вимог Доповнення І Угоди, питання про можливість застосування преференційного режиму до товарів буде вирішено після отримання відповіді від митних органів країни експорту на запит Держмитслужби України, відповідно до вимог статті 45 митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI. Таким чином, не дотримано вимоги пп.6 п.6 ч. 8 ст. 257 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI. Рішення про відмову в митному оформленні прийняте відповідно до положень ч. 1 ст. 256 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI. Заяви на відкликання митної декларації не надходило.

Позивачеві також було роз`яснено: здійснити декларування товару із застосуванням пільгової ставки ввізного мита з країною походження товару - "EU", а також те, що рішення про відмову може бути оскаржено у порядку, передбаченому главою 4 Митного кодексу України.

Позивач, не погоджуючись з зазначеною карткою відмови, звернувся до суду за її оскарженням.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Ст. 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 271 МК України мито це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ч. 2 ст. 271, ст. 272 МК України визначено, що одним із видів мита є ввізне мито, яке встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України, платником якого є особа, яка ввозить товари на митну територію України у порядку та на умовах, встановлених цим Кодексом.

Ст. 278 МК України передбачає, що датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.

Згідно ч. 4, 5 ст. 280 МК України ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими Митним тарифом України.

Ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

До товарів, що походять з України або з держав-членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.

До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 36 МК України країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі.

Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.

Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.

При цьому, за змістом ч. 6 ст. 36 МК України положення цього Кодексу застосовуються для визначення походження товарів, на які при ввезенні їх на митну територію України поширюється режим найбільшого сприяння (непреференційне походження), з метою застосування до таких товарів передбачених законом заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

З 01.01.2016 року застосовується Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони від 27.06.2014 року (далі Угода), яка ратифікована Законом України від 16.09.2014 року № 1678.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 р. IV Угоди для цілей цієї глави "походження" означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I до цієї Угоди ("Щодо визначення концепції "походження товарів" і методів адміністративного співробітництва").

У відповідності до вимог ст. 27 р. IV Угоди для цілей цієї глави "мито" включає будь-яке мито або інший платіж, пов`язаний з імпортом або експортом товару, зокрема, будь-який додатковий податок або додатковий платіж, пов`язаний з імпортом або експортом товару.

Згідно зі ст. 2 р. ІІ "Визначення концепції "походження товарів" Протоколу І до Угоди з метою впровадження цієї Угоди наступні товари мають вважатися як такі, що походять з Європейського Союзу:

(a) товари, цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначається у статті 5 цього Протоколу;

(b) товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6 цього Протоколу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 р. V "Підтвердження походження" Протоколу 1 до Угоди товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів:

(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку до цього Протоколу; або

(b) у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, декларація, що надалі іменуватиметься "декларацією інвойс", надана експортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку до цього Протоколу.

Згідно ст. 17 р. V "Підтвердження походження" Протоколу 1 до Угоди сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни експорту на письмову заяву експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником. Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1, а також бланк заяви, зразок якої наведений у Додатку III. Ці бланки мають бути заповнені однією з мов, якими складено цю Угоду, і згідно з нормами законодавства країни експорту.

Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бут виданий митними органами країни-члена Європейського Союзу або України, якщо розглядувані товари можуть бути визнаними такими, що походять з Європейського Союзу або України, і задовольняють іншим умовам цього Протоколу.

Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними. Ці органи також мають забезпечити правильне заповнення бланків, зазначених у пункті 2 цієї статті. Вони зокрема повинні перевірити, чи заповнена комірка, призначена для опису товарів, таким чином, щоб запобігти зловмисному дописуванню.

Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами й переданий експортерові одразу ж після здійснення чи забезпечення фактичного експортування товару.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 43 МК України документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Країна походження товару заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення назви країни походження товару та відомостей про документи, що підтверджують походження товару, у митній декларації.

Сертифікат про походження товару це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

У разі переміщення товарів через митний кордон України країна походження товару обов`язково заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення в митній декларації назви країни походження товару та відомостей про сертифікат про походження товару на товари, до яких застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

З наведеного вбачається, що одним з документів, які підтверджують країну походження товару, сертифікат є документом, на підставі якого митний орган визначає країну походження товару, що, у свою чергу, впливає на нарахування відповідних митних платежів під час митного оформлення товарів відповідно до заявленого митного режиму.

Крім цього, ч. 1 ст. 45 МК України передбачено, що у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, митний орган може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Згідно зі ст. 32 р. VI "Домовленості про адміністративне співробітництво" Протоколу І до Угоди митні органи держав-членів Європейського Союзу і України повинні надавати один одному через Європейську комісію зразки відбитків штампів, використовуваних у їхніх митних службах для видачі сертифікатів з перевезення товару EUR.1 і адреси митних органів, які відповідають за перевірку цих сертифікатів і декларацій інвойс.

З метою забезпечення правильного застосування цього Протоколу Європейський Союз і Україна повинні допомагати один одному через компетентні митні адміністрації у перевірці достовірності сертифікатів з перевезення товару EUR.1 або декларацій інвойс та правильності інформації, що міститься в цих документів.

Відповідно до ст. 33 р. VI "Домовленості про адміністративне співробітництво" Протоколу І до Угоди подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватися у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу.

З метою реалізації положень пункту 1 цієї статті митні органи країни імпорту повинні повернути сертифікат з перевезення товару EUR.1 та інвойс, якщо він був поданий, декларацію інвойс або копії цих документів митним органам країни експорту, вказавши, якщо це доречно, причини запиту. Будь-які отримані документи й інформація, що вказують на недостовірність інформації, наведеної в підтвердженні походження, повинні бути передані на підтримку запита про перевірку.

Перевірка має бути здійснена митними органами країни експорту. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними.

Якщо митні органи країни імпорту вирішують призупинити надання преференційного режиму для товарів, щодо яких здійснюється перевірка, до надходження результатів цієї перевірки, вони повинні запропонувати імпортерові позбавитися товару з уживанням будь-яких запобіжних заходів, які вважатимуться необхідними.

Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу.

Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.

З аналізу наведених норм вбачається, що у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, митний орган може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Угодою та Протоколом І встановлений певний алгоритм дій митного органу у випадку виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару.

У разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей, зокрема, щодо країни походження, при ввезенні на митну територію України, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган самостійно визначає базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків на підставі відомостей, зазначених у таких документах. І саме результати перевірки підтверджень походження товару є підставою для відмови у наданні платнику податків права на преференції.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 11.04.2022 року у справі № 260/2805/20, від 26.07.2022 року № 815/2656/17 та від 11.08.2022 року у справі № 460/8509/21.

Водночас у вказаних рішеннях суду касаційної інстанції наголошується на тому, що положення норм Угоди, які встановлюють вимоги до запиту митного органу країни імпорту, не визначають обов`язкових умов щодо його оформлення в частині обґрунтування сумнівів, що виникли у контролюючого органу, а носять диспозитивний характер.

Якщо в ході проведеної компетентним органом країни походження перевірки документально не підтверджується походження товару, що був розмитнений із застосуванням преференції, наданий до митного оформлення сертифікат EUR.1 вважається таким, що не пройшов перевірку і не може застосовуватися для отримання товаром преференційного режиму, зокрема, в тому разі коли уповноважений експортер (продавець) товару не надасть митним органам країни походження товару належних документів про походження товару з території ЄС та не підтвердить їх преференційне походження.

Також Верховний Суд закцентував на тому, що визначений законодавством алгоритм дій контролюючого органу, на запит якого проводиться перевірка документів про походження товару, не передбачає аналізу ним додаткових доказів (документів), наданих декларантом для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару згідно із ч. 8, 9 ст. 43 МК України, а тому митний орган не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд та проводити додаткову перевірку документів про походження товару після отримання результатів такої перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару.

Судом встановлено, що 29.11.2021 Вінницькою митницею на адресу Державної митної служби України скеровано лист за № 7.12-1/15-01/15/3361 "Щодо проведення перевірки документів про походження товарів", складених уповноваженими органами та експортерами Німеччини. Необхідність проведення перевірки виникла у звязку із сумнівами щодо преференційного статусу заз-начених у документах про походження товарів, та їх відповідності вимогам Доповнення І Угоди, а саме: сертифікату з перевезення товару форми EUR.1 від 28.10.2021 № 328060, наданого експортером товарів «Victoria PKW/LKW GmbH».

У відповідь на запит Державної митної служби України на підставі звернення Вінницької митниці, надійшов лист митної адміністрації Федеративної Республіки Німеччини Z4215F-8/22-1 від 21.09.2022 щодо результатів перевірки вищезазначеного сертифікату (сертифікат наданий до іншого митного оформлення, але експортером є контрагент позивача у даній справі) про не підтвердження експортером преференційного походження товарів.

У зв`язку із такою відповідю та наявною інформацією щодо не підтвердження походження товару від експортера «Victoria PKW/LKW GmbH», 11.01.2023 відповідач направив на перевірку до Державної митної служби України сертифікат про походження форми EUR.1 №А503274 від 30.11.2022, який подано під час митного оформлення позивачем у справі для перенаправлення його до митних органів Німеччини.

Станом на дату ухвалення рішення у цій справі відповідь на вказаний запит до митних органів України не надходила.

Як вже зазначалось, для підтвердження преференційного походження імпортованого товару - автомобіля MAN, модель TGX 18.460, VIN - НОМЕР_1 , календарний рік виготовлення - 2018., модельний рік - 2018, дата першої реєстрації - 14.05.2018, позивачем до митного оформлення надано відповідачеві сертифікат з перевезення (походження) товару EUR.1 EUR.1 №А503274 від 30.11.2022 року, що складений уповноваженим експортером VICTORIA Pkw/LKW GmbH.

У вказаному сертифікаті зазначено, що країною походження товару, який ввозиться на митну територію України за поданою митною декларацією, є Європейський Союз.

Спірною карткою відмови позивачу відмовлено у митному оформленні (випуску) товару із застосуванням преференції по ввізному миту за кодом 410 та запропоновано здійснити декларування товару без застосування пільгової ставки ввізного мита з країною походження товару "EU".

При цьому, фактичною підставою для прийняття вказаного рішення є наявність у митного органу обґрунтованого сумніву щодо походження задекларованого товару з території ЄС, як необхідної умови для надання преференції зі сплати ввізного мита, а правовою підставою положення ч. 1 ст. 256, пп. "б" п. 6 ч. 8 ст. 257 МК України та ст. 32 Доповнення I до Угоди. Обґрунтований сумнів виник на основі інформації з реєстру товарів, походження яких не підтверджено митними органами зарубіжних країн, за результатами перевірок, проведених за запитами ДМСУ у 2021-2022 роках, митним органом встановлено, що по вказаному експортеру у 2022 році уповноваженим органом Німеччини не підтверджено преференційне походження вживаних транспортних засобів.

З огляду на викладену правову позицію Верховного Суду та проаналізованих норм права суд критично оцінює вказану позицію відповідача.

Як вже зазначалось, наявність у митного органу країни імпорту обґрунтованого сумніву в достовірності документів про походження товару є лише підставою для направлення таким органом до компетентних органів країни експорту запиту про проведення відповідної перевірки на предмет підтвердження або не підтвердження походження товару, і тільки за результатами проведення такої перевірки та отриманої інформації, контролюючий орган країни імпорту вправі прийняти рішення про відмову у наданні преференції.

Вказаний висновок безпосередньо випливає зі змісту п. 6 ст. 33 Доповнення I до Угоди, яким передбачено, що якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.

Суд зазначає, що сам по собі сумнів, навіть якщо він і є обґрунтованим, не може бути підставою для позбавлення особи законного права - права на розмитнення товару із застосуванням преференції, оскільки це суперечить принципам здійснення державної митної справи, як законності та презумпції невинуватості, згідно ст. 8 МК України.

Позиція відповідача щодо можливості відмови у наданні права на преференцію лише з підстав наявності в митного органу обґрунтованого сумніву щодо походження товару є також неприйнятною з тих мотивів, що у такий спосіб відповідальність за ймовірну недостовірність документів про походження товару наперед, тобто до перевірки і підтвердження цього факту, перекладається на платника податків, що, на думку суду, є недопустимим, оскільки змушує його нести додаткові витрати зі сплати митних платежів за наявності у нього необхідних документів, які підтверджують його право на преференцію.

В цьому контексті суд також враховує презумпцію добросовісності платника податків, яка неодноразово підтверджувалася рішеннями Верховного Суду, зокрема, постановою Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 200/5932/19-а та згідно із якою при вирішенні податкових спорів презюмується економічна виправданість дій платника податків, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, а також достовірність відомостей у його бухгалтерській та податковій звітності. Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача про те, що оскаржуваною картою не порушуються права та інтереси позивача, адже саме у зв`язку з оформленням такої картки та відмовою у митному оформленні (випуску) товару із застосуванням преференції зі сплати ввізного мита за кодом 410, позивач з метою митного оформлення імпортованого товару був вимушений здійснити його декларування на загальних умовах, сплативши до бюджету митні платежі, які він міг не сплачувати, у разі пропуску товару із застосуванням преференції за ознакою походження товару з країни ЄС.

Суд наголошує на тому, що відповідно до норм ст. 33 Протоколу 1 до Угоди саме результати перевірки щодо підтвердження походження товару можуть бути підставою для відмови у наданні платнику податків права на преференції, що також підтверджується вищезгаданими постановами Верховного Суду у справах № 260/2805/20 та № 460/8509/21.

І саме у разі не підтвердження преференційного походження товару за наслідками перевірки, проведеної митними органами країни експорту, у контролюючого органу країни експорту виникають правові підстави для проведення перевірки з питань правомірності застосування господарюючим суб`єктом преференції по сплаті ввізного мита "410" під час здійснення імпорту товару на митну територію України та визначення за її результатами розміру грошового зобов`язання зі сплати мита, яке такий суб`єкт зобов`язаний сплатити у зв`язку із преференційним розмитнення товару за відсутності права на преференцію внаслідок подальшого не підтвердження походження товару.

Застосування ж відповідачем іншого підходу, за яким платник повинен у повному обсязі сплатити митні платежі до бюджету, але при цьому може повернути їх із використанням спеціальної процедури повернення надміру та/або помилково сплачених митних платежів після підтвердження митними органами країни експерту преференційного походження товару, суд вважає нелегітимним і таким, що не узгоджується із загальними засадами митної політики держави та взятими Україною зобов`язаннями у сфері митного співробітництва з Європейським Союзом.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наявна у відповідача інформація була достатньою для виникнення обґрунтованого сумніву щодо походження імпортованого позивачем товару та давала законні підстави для направлення до компетентних органів країни експорту запиту про проведення перевірки питання щодо походження такого товару, але не для прийняття рішення про відмову у наданні права на преференцію, яким, за своєю суттю, є оскаржувана картка відмови.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на те, що вказаною карткою позивачу не відмовлено у митному оформленні товару із застосуванням преференції по ввізному миту за кодом 410, а лише призупинено надання преференційного режиму для товарів, щодо яких здійснюється перевірка, як це передбачено положеннями п. 4 ст. 33 Доповнення I до Угоди (відповідач посилається на ст. 32 Доповнення I до Угоди, втім судом не встановлено зміни нумерації статей відповідного Протоколу I "Щодо визначення концепції "Походження товарів" і методів адміністративного співробітництва"), оскільки карткою відмови позивачу надано саме відмову у митному оформленні товару, про що прямо зазначено у самій картці. Як наслідок такого рішення, позивач не зміг здійснити митне оформлення товару із застосуванням преференції, про яку було заявлено у відповідній митній декларації. Крім цього, призупинення митного оформлення товару означає, що митне оформлення не відбувається і остаточне рішення, за результатами розгляду поданих до розмитнення документів, тобто рішення про митне оформлення товару або про відмову у митному оформленні, не приймається. Натомість відповідач, розглянувши митну декларацію позивача, прийняв рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товару, тобто одне з двох можливих рішень, чим спростовуються його твердження про призупинення процедури розмитнення.

Суд вказує на те, що національне законодавство з питань митної справи взагалі не передбачає можливості призупинення митного оформлення товарів з підстав, про які зазначає відповідач, а саме до надходження результатів перевірки преференційності походження товару. А для оформлення спірної картки відмови відповідач застосував положення ч. 1 ст. 256 МК України, тобто правові норми, якими врегульовано питання відмови у митному оформленні у зв`язку з неможливістю здійснення митного оформлення товарів через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом. І процедура митного оформлення імпортованого позивачем товару є завершеною, а тому не може бути поновлена, що також спростовує доводи відповідача про її призупинення на певний строк.

З огляду на викладене та беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд доходить висновку, що спірна картка відмови є саме рішенням митного органу про відмову у митному оформленні товару із застосуванням преференції зі сплати ввізного мита, а не рішенням про призупинення преференційного режиму, як зазначає відповідач.

Крім цього, суд не приймає до уваги посилання відповідача на порушення позивачем вимог пп. "б" п. 6 ч. 8 ст. 257 МК України, оскільки, як вбачається зі змісту митної декларації від 17.11.2022 року, з метою митного оформлення відповідного товару преференційного походження та враховуючи подані для розмитнення документи на підтвердження наявності права на преференцію, позивач правомірно вніс до вказаної митної декларації відомості про застосування пільг зі сплати митних платежів (ввізного мита) за кодом 410 до товару.

За таких обставин, сертифікат з перевезення товару є офіційним документом, у відповідності до якого настають чітко визначені законом юридичні наслідки, а саме надання декларанту преференції зі сплати ввізного мита. Відтак спростування зафіксованого у такому документі факту преференційного походження товару може здійснюватися уповноваженим суб`єктом владних повноважень виключно в порядку та у спосіб, що визначені нормами міжнародного договору та національного законодавства. При цьому, одного лише сумніву в достовірності сертифікату є недостатньо для прийняття митним органом рішення про відмову у митному оформленні випуску товару із наданням преференції.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Ч. 1,2 ст. 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, у справі "Рисовський проти України", від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, ЄСПЛ наголосив на особливій важливості принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Крім того, згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною, зокрема, у справі "Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції", заява № 36985/97, рішення від 23 липня 2002 року, п. 110, адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Таким чином, у відповідача були відсутні підстави для відмови позивачеві у застосуванні преференції, що, в свою чергу, свідчить про протиправність прийнятої відповідачем спірної картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Враховуючи наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у сумі 2 481,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати картку відмову Вінницької митниці Державної митної служби України в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA401020/2022/002307.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕМО" судовий збір у розмірі 2481 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької митниці Державної митної служби України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДЕМО" (, вул. Колгоспна, 1Б, с. Демидівка, Жмеринський район, Вінницька область, 23140)

Відповідач: Вінницька митниця Державної митної служби України (, вул. Лебединського, буд. 17, м. Вінниця, 21034)

Повне судове рішення складено та підписано суддею: 02.05.2023.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна