Справа № 640/3046/21
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3046/21 Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 41109,60 грн.;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 41109,60 грн.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 30.10.2019 по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зокрема, апелянт вказує, що на момент звільнення позивача відповідачем протиправно не здійснено повний розрахунок (виплату всіх належних сум), зокрема, вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Крім того, апелянт наголошує, що у випадку невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю (КЗпП України), передбачена відповідальність згідно статті 117 КЗпП України, що передбачає обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Генеральної прокуратури України від 14.08.2019 №679ц призначено старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, звільнивши його з посади заступника начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Наказом Генеральної прокуратури України від 29.10.2019 №1291ц звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.10.2019.

Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

При здійснення розрахунку позивачу не було здійснено встановленої чинним законодавством виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням.

На звернення позивача, листом від 29.01.2021 №21-214ВИХ-21 Офіс Генерального прокурора повідомив, що для виплати вихідної допомоги позивачу відсутні підстави. Відмову мотивовано тим, що статтею 44 КЗпП України визначено перелік підстав припинення трудового договору, в яких передбачено виплату вихідної допомоги. Зокрема, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. При цьому, Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (Закон №113-ІХ) статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». Таким законом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру» і Закон №113-ІХ. Звільнення прокурорів, які не пройшли атестацію, згідно з вимогами пункту 19 розділу II Закону №113-ІХ відбувається на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону не передбачена виплата вихідної допомоги. Стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплат вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Також, листом Офісу Генерального прокурора від 01.02.2021 №27/3-3954ВИХ-21 позивачу повідомлено, що за інформацією Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Офісу Генерального прокурора, згідно із частиною першою статті 116 КЗпП, при звільненні позивачу здійснено нарахування та виплату належної заробітної плати по день звільнення, розрахованої на підставі первинних документів (табелів обліку використання робочого часу та відповідних наказів), компенсації за всі невикористані дні відпусток.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив вихідну допомогу при звільнені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вирішення цієї справи є таким, що набрало законної сили, рішення суду про визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокурори України від 29.10.2019 №1291ц про звільнення позивача з посади, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що за посиланням суду першої інстанції виключає можливість стягнення з відповідача вихідної допомоги на користь позивача у зв`язку із звільненням останнього.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII) організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом №113-ІХ статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до статті 1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку .

Законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі №823/244/16 та від 8 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Зміни, внесені до КЗпП України Законом №113-ІХ, не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 21.10.2021 у справі №380/5278/20, від 20.10.2022 у справі №280/3370/21.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII із посиланням на підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Згідно з даними розрахункового листа за жовтень 2019 вихідна допомога позивачеві при звільненні не виплачувалась, що не заперечується відповідачем.

Згідно з довідкою Офісу генерального прокурора від 20.03.2020 №21-541зп розмір середньої місячної заробітної плати позивача складає 41109,60 грн.

Отже, за встановлених обставин та наведеного правового регулювання на момент звільнення позивач мав право на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача невиплаченої при звільненні вихідної допомоги з мотивів визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Так, право на вихідну допомогу як державну гарантію виникає з моменту звільнення особи у визначених законодавством випадках, позаяк наявність окремого судового провадження із предметом дослідження правомірності такого звільнення, як і поновлення такої особи на займаній посаді в разі визнання такого звільнення незаконним не може впливати на реалізацію права особи на вихідну допомогу.

Факт звільнення позивача є визначальним та достатнім для вирішення питання щодо виплати вихідної допомоги. У свою чергу, питання правомірності звільнення позивача з посади жодним чином не впливає на вирішення питання щодо наявності підстав для виплати вихідної допомоги у зв`язку з таким звільненням.

Зазначена позиція суду апеляційної інстанції узгоджується із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 09.02.2023 у справі №480/12362/21.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог у вказаній частині та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 41109,60 грн.

Щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (частина друга статті 117 КЗпП України).

Отже, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування положень статті 117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Колегією суддів встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі наказу Генерального прокурора від 29.10.2019 №1291ц. Втім із заявою про надання інформації щодо виплати при звільненні вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора лише 25.01.2021 та 26.01.2021 і вже після отримання листів Офісу Генерального прокурора від 29.01.2021 та 01.02.2021 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із даним позовом.

Отже, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших дев`яти місяців позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо ненарахованої та невиплаченої допомоги при звільненні виник через дев`ять місяців після звільнення позивача.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на помилковість позиції суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду у вказаній частині із постановленням нового, про задоволення позову. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає залишенню без змін.

Відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі 41109,60 грн (сорок одна тисяча сто дев`ять гривень 60 копійок).

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 26.04.2023р.)