Справа № 500/2570/22
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/2570/22 пров. № А/857/688/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року (прийняте в м. Тернополі суддею Баб`юком П. М.; складене у повному обсязі 26 грудня 2022 року) в адміністративній справі № 500/2570/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення інфляційних нарахувань за весь час прострочення виплати суми грошового зобов`язання та трьох процентів річних від суми грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив стягнути з Міністерства оборони України (далі - МО України) на свою користь інфляційні втрати за період з 16.11.2019 по 20.06.2022 та 3 % річних від простроченої суми за період з 16.11.2019 по 19.06.2022 в сумі 187 550,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 р. у справі № 500/4200/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2022 р., визнано протиправним і скасовано рішення комісії МО з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум (оформлене протоколом від 15 листопада 2019 р. № 158).

На виконання цього рішення МО України виплатило йому одноразову грошову допомогу в розмірі 480 250 грн лише 20 червня 2022 р., хоча право на отримання такої допомоги виникло у нього ще 23 серпня 2019 р., на день призначення відповідної виплати.

За таких обставин, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), МО України зобов`язане сплатити йому відшкодування упущеної вигоди у вигляді 3 % річних та інфляційних витрат, яких він зазнав через несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, за весь період прострочення - з 16 листопада 2019 р. (дати, коли він набув таке право) по 19 червня 2022 р. (дня, що передує проведеній виплаті) та інфляційні нарахування, з урахуванням сукупного розміру інфляції за вказаний період.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з МО України на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми та інфляційні нарахування за весь час прострочення, а саме за період з 22.02.2022 по 19.06.2022, в загальній сумі 72 270 грн 11 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржили сторони.

ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції хибно дійшов висновку, що до 21 лютого 2022 року між позивачем та відповідачем існував спір щодо правомірності рішень і дій суб`єкта владних повноважень, а оскаржене рішення Міністерства оборони України від 15.11.2019 № 158 вважається протиправним і скасоване з дня набрання судовим рішенням законної сили (21.02.2022). Тому, лютого 2022 року (наступний день після набрання рішенням суду законної сили) є днем, з якого підлягають обрахуванню інфляційні нарахування та три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням суду від 31.08.2021 в справі № 500/4200/21 встановлено порушення прав позивача на отримання одноразової грошової допомоги, визнано протиправним та скасовано рішення комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яке оформлене протоколом від 15.11.2019 № 158 щодо призупинення виплат одноразової грошової допомоги.

Тобто, початок періоду протягом якого прострочено виплату допомоги необхідно пов`язувати саме з цією датою. Отже, оскільки рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги прийнято 15.11.2019 і таке рішення визнано протиправним та скасовано в судовому порядку термін прострочення виплати належної одноразової допомоги обраховується з 16.11.2019 (наступного дня за днем прийняття рішення).

Щодо граничної дати закінчення строку прострочення то такою слід вважати 20.06.2022 (день перерахування коштів) для розрахунку інфляції та 19.06.2022, день що передує дню коли грошове зобов`язання перед позивачем виконано і кошти перераховані на його картковий рахунок, для розрахунку 3 % річних.

Визначення такого строку протягом якого здійснювалось порушення виплат грошового зобов`язання є справедливим і законним, адже відповідач прийнявши протиправне рішення, яке згодом скасовано судом, здійснював триваюче порушення строків виплат, регламентованих Порядком № 975, а тому в позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

МО України вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв`язку з чим рішення суду повинно бути скасоване в повному обсязі. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Вимоги апеляційної скарги, з покликанням на норми законодавства та фактичні обставини справи. обґрунтовує тим, що ні рішення відповідача про зупинення здійснення виплати одноразової грошової допомоги, ні рішення про призначення одноразової грошової допомоги (прийняте на виконання судового рішення у справі № 500/4200/20 не впливає на встановлення строку виплати одноразової грошової допомоги, оскільки законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати. МО України виконало перед позивачем покладену на нього державою функцію щодо соціального захисту військовослужбовців шляхом виплати йому гарантованої законодавством одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, а тому безпідставним є твердження про несвоєчасність виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975. Позаяк у справі відсутній факт прострочення виплати одноразової грошової допомоги, відсутні підстави для стягнення з МО України на користь позивача 3 % річних за несвоєчасну виплату та інфляційні втрати.

Також, навіть за наявності встановлення факту прострочення виплати одноразової грошової допомоги застосування до спірних правовідносин норми Закону № 1282-ХІІ не є можливим, з огляду на те, що в переліку виплат, що підлягають індексації, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ, не передбачена і Кабінет Міністрів України також не включив суми одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Законом № 1282-ХІІ, до переліку виплат, які підлягають індексації. Отже, основним критерієм для висновку про неможливість індексації одноразової грошової допомоги, виплаченої на підставі статті 16 Закону № 1282-ХІІ є те, що вказана допомога має разовий характер і не включена ані Законом № 1282-ХІІ, ані Порядком №1078 до виплат, які підлягають індексації. Враховуючи викладене, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми Закону № 1282-XII та Порядку №1078, що може призвести до безпідставного стягнення з відповідача спірних сум. Відтак відсутні об`єктивні підстави для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 подав відзив на вказану апеляційну скаргу, у якому на спростування доводів МО України вказав, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню правова позиція, висловлена в постанові Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, про те, що стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Обґрунтованими підставами для відступлення від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміни в правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики щодо застосування норм права тощо. Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Верховний Суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм. Водночас суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми. Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Враховуючи те, що у цій справі звернення до суду та ухвалення рішення відбувалось до зміни правового підходу і відповідно судове рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, тому у випадку скасування рішення суду першої інстанції буде очевидним проявом правового пуризму, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів КАС від 26.11.2020 у справі №500/2486/19. Тому, просить апеляційний суд врахувати та застосувати правовий висновок щодо зміни підходів Верховного Суду у правозастосуванні, викладений у вказаній постанові. Також просить суд звернути увагу та оцінити ситуацію на засадах розумності та співмірності, вважає, що не можна ототожнювати два різні економічні поняття «інфляція» та «індексація», як це зроблено Верховним Судом в постанові від 27.12.2022 у справі 640/14757/21, що фактично позбавляє осіб від компенсації законних втрат, які вони зазнали внаслідок зростання загального рівня цін, що позначилось на зниженні купівельної спроможності грошової одиниці, при тому, що всі грошові кошти ОСОБА_1 , особою з інвалідністю, пов`язаною із захистом Батьківщини, витрачено ним фактично на власне лікування.

Тому просить застосувати у цій справі правовий висновок щодо зміни підходів Верховного Суду у правозастосуванні, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 26.11.2020 (справа № 500/2486/19); а відтак апеляційну скаргу МО України залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу МО України необхідно задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, має статус учасника бойових дій та отримав захворювання внаслідок несення такої служби.

Комісією МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, згідно з протоколом № 110 від 23 серпня 2019 р., призначено одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 в сумі 480 250 грн на підставі встановлення інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Після цього, комісією МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, стосовно позивача прийнято рішення, яке оформлене протоколом № 158 від 15 листопада 2019 р., про призупинення вказаних виплат.

Не погодившись із указаним рішенням, ОСОБА_1 (разом з іншими особами) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення МО України, оформлене протоколом від 15.11.2019 № 158, щодо призупинення виплати йому одноразової грошової допомоги;

2) зобов`язати МО України здійснити виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІІ групи у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, в сумі 480 250,00 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 р. в справі № 500/4200/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду 21 лютого 2022 року, позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яке оформлене протоколом від 15.11.2019 № 158, в частині призупинення виплат одноразової грошової допомоги, в тому числі, ОСОБА_1 .

На виконання вказаного рішення суду 20 червня 2022 р. МО України здійснило виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 480 250 грн.

Позаяк МО України прострочило виконання вказаного грошового зобов`язання, позивач вважає, що таке зобов`язане сплатити йому проіндексовану суму заборгованості за весь час прострочення (16 листопада 2019 р. 19 червня 2022 р.) та 3 % річних від простроченої суми.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивач вірно висновував з того, що правовідношення, в якому одна сторона (фізична особа) має підтверджене законом право вимоги виплати одноразової грошової допомоги до іншої сторони (суб`єкта владних повноважень), яка, відповідно до вимог закону, має своїм обов`язок здійснити таку виплату, є грошовим зобов`язанням. Таке зобов`язання виникає з факту виплати (не виплати) одноразової грошової допомоги. При цьому, сторони в такому правовідношенні наділяються права та обов`язками боржника та кредитора. Між тим, саме позивач, в такому правовідношенні наділений правами кредитора по відношенню відповідача, який, є боржником. Оскільки вказане правовідношення, є грошовим зобов`язанням, то позивач вірно виходив з того, що до відносин заснованих на простроченні виплати суми заборгованості у виді одноразової грошової допомоги поширюються положення частини другої статті 625 ЦК України.

Проте, суд не погодився із періодом прострочення, який обрав позивач для стягнення з відповідача, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, виплат (трьох процентів річних та індексу інфляції за весь період прострочення). Суд дійшов висновку, що такий періодом повинен визначатись з наступного дня за днем набрання законної сили рішенням суду, яким установлена протиправність дій та рішень відповідача, а завершуватись - днем, що передує дню перерахуванню відповідачем коштів на картковий рахунок позивача. З огляду на це, суд перерахував суму інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, з наведенням відповідних мотивів та математичних формул для їх обрахунку.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з МО України проіндексованої суми боргу з урахуванням сукупного розміру інфляції, за період з 22.02.2022 по 19.06.2022, в сумі 67 612,34 грн та 3 % річних від простроченої суми заборгованості, за період з 22.02.2022 по 19.06.2022, в сумі 4657,77 грн, що разом становить 72 270,11 грн.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, не відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є помилковими з огляду на таке.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 1-1 Закону № 2011-XII).

Частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

А приписами частини другої статті 16 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; 4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; 5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби; 6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві; 7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (частина шоста статті 16-3 Закону № 2011-XII).

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок №975.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як зазначено вище, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 р. в справі № 500/4200/21, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду 21 лютого 2022 р., МО України 20 червня 2022 р. здійснило виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 480 250 грн.

При цьому, за правилами пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку № 975, подані заявником.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

А відповідно до пункту 14 Порядку № 975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Разом з цим, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів (пункту 20 Порядку № 975).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення одноразової грошової допомоги. При цьому, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості.

Тобто, законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а.

Тому в спірному випадку ні рішення відповідача про призупинення виплати грошової допомоги від 15.11.2019, ні рішення про призначення одноразової грошової допомоги (прийняте на виконання судового рішення у справі № 500/4200/21) не впливає на встановлення строку виплати одноразової грошової допомоги, позаяк законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати.

З урахуванням того, що у справі, яка розглядається, МО України виконало перед позивачем покладену на нього державою функцію щодо соціального захисту військовослужбовців шляхом виплати йому гарантованої законодавством одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності (20 червня 2022 р. здійснило виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 480 250 грн), тому колегія суддів вважає, що в цьому випадку відсутні підстави стверджувати про несвоєчасність виплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975.

Що стосується застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, у справі, яка розглядається, колегією суддів не встановлено факту прострочення виплати одноразової грошової допомоги. Відтак, відсутні підстави для стягнення з МО України на користь позивача 3% річних за несвоєчасну виплату та інфляційні втрати.

Колегія суддів вважає за необхідне також звернути увагу на те, що навіть за наявності встановлення факту прострочення виплати одноразової грошової допомоги застосування до спірних правовідносин норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі Закон № 1282-ХІІ) не є можливим, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

У цій же статті встановлено перелік грошових доходів, які підлягають індексації, а саме: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв`язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат (частина третя статті 2 Закону № 1282-ХІІ).

Тобто, зі змісту вказаної норми випливає, що в переліку виплат, що підлягають індексації, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII, не передбачена.

Разом з тим, частиною другою статті 2 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Так, з метою реалізації положень Закону № 1282-ХІІ Кабінет Міністрів України затвердив Порядок № 1078.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (посадовими окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей.

Тобто, Кабінет Міністрів України також не включив суми одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Законом № 1282-ХІІ, до переліку виплат, які підлягають індексації.

Абзацом четвертим пункту 2 Порядку 1078 Кабінет Міністрів України включив до складу грошових доходів населення, що підлягають індексації, грошове забезпечення військовослужбовців, але не одноразову грошову допомогу.

При цьому в пункті 3 Порядку 1078 наведений перелік виплат, які не підлягають індексації. В цьому переліку зазначається про соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму.

Наведений в пункту 3 Порядку 1078 перелік виплат, які не підлягають індексації, не є вичерпним, про що свідчить використання законодавцем слова «зокрема».

Отже, основним критерієм для висновку про неможливість індексації одноразової грошової допомоги, виплаченої на підставі статті 16 Закону № 1282-ХІІ є те, що вказана допомога має разовий характер і не включена ані Законом № 1282-ХІІ, ані Порядком №1078 до виплат, які підлягають індексації.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин норми Закон № 1282-ХІІ та Порядок № 1078, що призвело до безпідставного стягнення з відповідача спірної суми в розмірі 72 270 грн 11 коп.

Відтак, позаяк судом не встановлено несвоєчасність виплати позивачу одноразової грошової допомоги, відсутні підстави, передбачені статтею 625 ЦК України, для стягнення з відповідача 3 % річних за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 27 грудня 2022 р. в справі № 640/14757/21, яку в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення наведеного спору.

З огляду на викладене, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги МО України є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову, з викладених мотивів.

Натомість, підстави для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні із зазначених вище підстав та приписи частини п`ятої статті 242 КАС України щодо обов`язкового врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та його відзиву на апеляційну скаргу МО України не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення та не спростовують висновків суду першої інстанції і встановлених обставин справи, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року в адміністративній справі № 500/2570/22 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення інфляційних нарахувань за весь час прострочення виплати суми грошового зобов`язання та трьох процентів річних від суми грошового зобов`язання відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин