Справа № 520/21311/21
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 р.Справа № 520/21311/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Токар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2022, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/21311/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області (далі по тексту відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 18.11.2016 року та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.11.2017.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 18.11.2016 року та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.11.2017.

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області поновити громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки на постійне проживання.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Відповідач, Головне Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області, не погодившись з даним рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 12.07.1972 року народження є громадянкою Грузії, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_2 . Має сина ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є громадянином України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та копією паспорта серії НОМЕР_4 .

З матеріалів особової справи позивача судом встановлено, що у 2016 році позивач звернулася до Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області з заявою про надання дозволу на імміграцію, як мати громадянина України ОСОБА_2 до якої було додано:

- копію паспорту громадянки Грузії з перекладом;

- копію свідоцтва про народження сина ОСОБА_2 , виданого Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, серії НОМЕР_3 від 05.03.2008;

- копію паспорта сина - ОСОБА_2 , серії НОМЕР_4 , виданого27.07.2012;

- довідку ГУ МВС України в Харківській області №5873 про реєстрацію сина - ОСОБА_2 громадянином України;

- заяву чоловіка ОСОБА_3 про надання згоди на реєстрацію позивача;

-Договір купівлі-продажу від 26.09.2006, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф., який зареєстрований в реєстрі за №4031;

- витяг з Державного реєстру правочинів;

- витяг про реєстрацію права власності на нерухому майно;

- паспорт чоловіка серії НОМЕР_5 , виданого 15.12.2009;

- інформаційну картку Агенства цивільної реєстрації міста Самтредія Міністерства юстиції Грузії від 07.07.2016 №3;

- довідку Міністерства внутрішніх справ України серії РАХ №1400685 про відсутність судимості у позивача.

За результатами розгляду матеріалів заяви позивача щодо отримання дозволу на імміграцію в Україні 18.11.2016 головним спеціалістом Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області Совенко Л.В. складено висновок, затверджений начальником Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області, про доцільність прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

У висновку зазначено, що син позивача набув громадянство України на підставі статті 14 частини другої Закону України «Про громадянства України, відповідно позивач має право отримати дозвіл на імміграцію згідно пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

На підставі зазначеного висновку, у 2016 році позивачу був виданий дозвіл на імміграцію та на підставі заяви останньої видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_6 .

У зв`язку з обміном посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 , позивач у 2017 році звернулася до ГУ відповідача з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

Позивачу видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково.

До ГУ ДМС України в Харківській області у 2018 році звернувся громадянин Лівії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні у зв`язку із тим, що його дружина громадянка Грузії ОСОБА_1 (позивач у цій справі) має дозвіл на імміграцію в Україну.

У зв`язку з находженням зазначеної заяви, уповноваженими особами ГУ ДМС у Харківській області надіслано запит до УДМС України в Миколаївській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивачу.

На виконання вказаного запиту уповноваженими особами УДМС України в Миколаївській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання на постійне проживання в Україні позивача.

За результатами зазначеної перевірки посадовими особами УДМС України в Миколаївській області складено висновок за результатами розгляду матеріалів справи громадянки Грузії ОСОБА_1 про отримання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено начальником УДМС України в Миколаївській області 05.03.2018, згідно висновків якого вважали би за доцільне вважати надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу та документування її посвідкою на постійне проживання такими, що у повному обсязі відповідають вимогам законодавства України.

У подальшому, до ГУ ДМС України в Харківській області у 2019 році звернувся громадянин Республіки Ірак ОСОБА_5 з заявою про надання дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його дружина громадянка Грузії ОСОБА_1 має дозвіл на імміграцію.

У зв`язку з находженням зазначеної заяви, уповноваженими особами ГУ ДМС у Харківській області надіслано запит до УДМС України в Миколаївській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивачу.

На виконання вказаного запиту уповноваженими особами УДМС України в Миколаївській області здійснено додаткову перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання на постійне проживання в Україні позивача.

За результатами зазначеної перевірки посадовими особами УДМС України в Миколаївській області складено висновок за результатами розгляду матеріалів справи громадянки Грузії ОСОБА_1 про отримання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено начальником УДМС України в Миколаївській області 15.04.2019, згідно висновків якого вважали би за доцільне:

- скасувати рішення Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області від 18.11.2016 про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу;

- скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.11.2017, видану УДМС України в Миколаївській області або визнати її недійсною.

У висновку вказано, що у ході додаткової перевірки законності перебування позивача в Україні на момент подачі документів встановлено, що позивач підтвердила законність власного перебування на території України на день подачі заяви про надання дозволу на імміграцію (у 2016 році) копією паспорта № НОМЕР_2 , виданого 20.08.2015 Міністерством юстиції, терміном до 20.08.2025, зі штампом про виїзд з України 28.01.2016 через П/П «Бориспіль» та в`їзд в Україну 18.08.2016 через П/П «Іллічівський МТН».

Однак, згідно з інформацією, отриманою від Державної прикордонної служби України з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули Державний кордон України», 28.01.2016 та 18.08.2016 інформації про перетин Державного кордону України громадянкою Грузії ОСОБА_6 , 12.07.1972 не виявлено.

Таким чином, відповідач зазначає у висновку, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у 2016 році позивач перебувала на території України нелегально, надавши про себе свідомо неправдиві відомості.

На підставі вказаного висновку УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення від 15.04.2019, яким:

- скасовано позивачу дозвіл на імміграцію в Україні, виданого 18.11.2016 на підставі пунктів 1,5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію»;

- скасована посвідка позивача на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.11.2017 на підставі вимог підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями міграційної служби, звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятих ним рішень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту - Закон України №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого, другого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (далі по тексту Положення №360) ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Так, згідно з пунктом 2 Положення №360 ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 3 Положення №360 основними завданнями ДМС України, є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Приписами підпункту 10 пункту 4 Положення №360 передбачено, що ДМС здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках.

Положеннями підпункту 33 пункту 4 Положення №360 передбачено, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства у сфері громадянства.

Колегія суддів зазначає, що питання щодо компетенції відповідача щодо прийняття оскаржуваних рішень регулюється нормами Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

Згідно з пунктами 21-23 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абз.2 пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Колегія суддів зазначає, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до пункту 64 Порядку №1983 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Судова колегія звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, стала отримана ГУ НП в Миколаївській області інформація про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей про себе, а саме: надала закордонний паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 20.08.2015, з підробленими дата-штампами. Крім того, на момент отримання посвідки у 2016 році позивач знаходилася на території України нелегально.

Судовим розглядом встановлено, зі змісту висновку відповідача про скасування дозволу на імміграцію в України 15.04.2019., за пунктом 1, 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», вбачається, що останній не містять жодних належних доказів у підтвердження факту свідомого надання позивачем до міграційного органу у 2016 році неправдивих відомостей, або підроблених документів.

Крім того, колегія суддів наголошує, що за відсутності відповідного судового вироку, в якому будуть встановлені певні факти, зібрані під час розслідування кримінального провадження, будь-яка зібрана під час розслідування інформація не може бути належним доказом, оскільки вона може не знайти свого підтвердження за результатами судового розгляду відповідного кримінального провадження та перевірки достовірності доказів судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали кримінального провадження в правовому контексті можуть бути доказами лише в рамках відповідного кримінального провадження. Відсутність судового вироку у такому кримінальному провадженні (що є кінцевим його результатом), яким би визначалась винуватість тієї чи іншої особи, позбавляє органи ДМС можливості самостійно встановлювати ті чи інші обставини на підставі матеріалів кримінального провадження.

Тому, колегія суддів зазначає, що за відсутності відповідного судового рішення, вказана міграційним органом інформація не є достатньою підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, колегія суддів зауважує, що за Законом України №2491 ініціатором скасування дозволу на імміграцію, в тому числі є органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Як встановлено судовим розглядом, матеріали справи містять подання ГУ НП України в Миколаївській області про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивачу від 20.03.2019 №337/21-2019 у зв`язку з підробленими датами-штампами у закордонному паспорті позивача.

Проте, колегія суддів зауважує, що відсутня інформація про порушення кримінального провадження відносно позивача за даним фактом та рішення про притягнення відповідача до відповідальності за вчинене діяння.

За змістом статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Колегія суддів вважає, що рішення про скасування позивачу дозволу на імміграції в України прийнято міграційним органом передчасно, що як наслідок позбавило іноземця гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави на постійне проживання в Україні за відсутності доведеного факту порушення, визначеного пунктом 1, 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», у відповідності до чинного законодавства.

Крім того, поза увагою відповідача залишились обставини, що на момент прийняття спірного рішення позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживає її син, який народився на території України та є громадянином України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення відповідача від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 та наявність правових підстав для його скасування.

Колегія суддів звертає увагу, що обираючи спосіб захисту порушеного права позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 18.11.2016 року та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.11.2017.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Отже, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 06.03.2019 у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 у справі №818/600/17, від 21.11.2019 у справі №344/8720/16-а, від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18.

Колегія суддів звертає увагу, що за приписами статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.05.2019 у справі №826/17220/17 та від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

Також, при оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" №30985/96).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов`язання відповідача поновити позивачу посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки на постійне проживання.

Згідно з частинами першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та посвідки на постійне проживання в Україні, передбачені підпунктом 1 пункту 64, підпунктом 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду справи відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів стосовно правомірності прийнятого рішення.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення вимог позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 по справі № 520/21311/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 27.04.2023 року