Справа № 420/40/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/40/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 02 січня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції України щодо не зарахування до стажу служби в поліції наявну станом на 12.11.2015 вислугу років в календарному обчисленні 08 років 08 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні 10 років 09 місяців 08 днів. у Державній кримінально-виконавчій службі;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції України зарахувати до стажу служби в Національній поліції, стаж служби на різних посадах у Державній кримінально-виконавчій службі органів виконання покарань, що становить в календарному обчисленні 08 років 08 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні 10 років 09 місяців 08 днів, та видати довідку з урахуванням перерахованої вислуги років.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він з 09.06.2009 по 12.11.2015 проходив службу на різних посадах у Державній кримінально-виконавчій службі органів виконання покарань та мав спеціальне звання «капітан внутрішньої служби». З 23.11.2015 і по теперішній час проходить службу в органах поліції, а саме в управлінні патрульної поліції в Херсонській області. Наказом Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 23.11.2015 № 45 о/с позивача призначено на посаду поліцейський батальйону Головного управління Національної поліції в Херсонській області. Позивачу стало відомо, що до його стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, відповідачем протиправно не було зараховано стаж служби на різних посадах у Державній кримінально виконавчій службі органів виконання покарань. Вважаючи дії Департаменту патрульної поліції України протиправними позивач звернувся до Департаменту патрульної поліції із відповідним рапортом. Листом Департаменту патрульної поліції України № 5617/41/4/03-2022 від 17.05.2022 позивачу було відмовлено в задоволені рапорту у зв`язку з відсутністю підстав для зарахування до стажу служби в Національній поліції України служби на посадах у Державній кримінально-виконавчій службі України з посиланням на положення ст. 78 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач вважає відмову та бездіяльність Департаменту патрульної поліції України щодо не зарахування до стажу служби в Національній поліції, стажу служби на різних посадах у Державній кримінально-виконавчій службі органів виконання покарань не обґрунтованими та противоправними у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 09.01.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду позовної заяви із зазначенням коду ЄДРПОУ відповідача та зазначення РНОКПП позивача.

Ухвалою судді від 27.02.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у порядку статті 262 КАС України.

13.03.2023 до суду надійшов (вх.№ЕС/2021/23) відзив Департаменту патрульної поліції з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 посилаючись на наступне. При вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки слід застосовувати приписи ч.2 ст.78 Закону України «Про Національну поліцію», якою встановлено вичерпний перелік складових (посад, періодів служби) такого стажу служби в поліції. Делегування частиною четвертою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» Кабінету Міністрів України встановлення порядку обчислення вислуги років у поліції не надає Уряду права визначати додаткові складові стажу служби в поліції, які не передбачені частиною другою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію». Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

14.03.2023 до суду надійшла (вх..№7744/23) відповідь ОСОБА_1 на відзив Департаменту патрульної поліції, де позивач зазначає, що представник відповідача помилково посилається на висновки Верховного Суду у справах №520/903/19 та №520/2067/19, оскільки позовні вимоги у справах Верховного Суду, які зазначені представником відповідача як аналогічний правовий висновок, були висунуті стосовно зарахування до стажу служби в поліції час навчання у вищому навчальному закладі Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, а не стаж служби на різних посадах у Державній кримінально виконавчій службі органів виконання покарань. Таким чином, «аналогічний правовий висновок» взагалі не має відношення до порушених позовних вимог справи № 420/40/23, що перебуває у провадженні Одеського окружного адміністративного суду.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , капітан внутрішньої служби, проходив службу в Криворізькій виправній колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області (№80) на посадах начальницького складу, в період з 09 липня 2009 року (Нак. УДД УПВП № 55 о/е від 13.07.2009 року) по 12 листопада 2015 року (Нак. УДПтСУ № 141 о/с від 12.11.2015 року).

На підставі пункту 64 «ж» «Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України», ОСОБА_1 звільнений із служби, за власним бажанням, з 12 листопада 2015 року на підставі пункту 3 підпункту «г» Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 (із змінами), час проходження служби зараховується один місяць служби за сорок днів.

Вислуга на день звільнення складає:

- у календарному обчисленні: 08 років 08 місяців 00 днів;

- у пільговому обчисленні: 10 років 09 місяців 08 днів.

Такі обставини встановлені з Довідки №80/16-3998 від 13.07.2022 Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» (а.с.14).

З 23 листопада 2015 року по теперішній час ОСОБА_1 проходить службу в управлінні патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (а.с.19).

22.04.2022 ОСОБА_1 звернувся з рапортом до Начальника Департаменту патрульної поліції з проханням зарахувати вислугу років під час проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби (а.с.13-16).

17.05.2023 Департамент патрульної поліції розглянув рапорт ОСОБА_1 та склав відповідний лист-відповідь №5617/41/4/03-2022 в якому зазначив, що частина 2 статті 78 Закону містить вичерпний перелік посад (видів служби) та періодів роботи в органах і установах, служба в яких зараховується до стажу служби в поліції. У вказаному переліку відсутня служба в Державній кримінально-виконавчій службі України. Також відповідач звернув увагу на позицію Верховного Суду, відображену в постанові від 31 березня 2020 року в справі № 520/2067/19, щодо подібних правовідносин, де Суд зазначив, що при вирішенні питання про обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, слід застосовувати приписи частини другої статті 78 Закону, якою встановлено вичерпний перелік складових (посад, періодів служби) такого стажу служби в поліції. При цьому делегування Кабінету Міністрів України згідно з частиною четвертою статті 78 Закону функції встановлення порядку обчислення вислуги років у поліції не надає останньому права визначати додаткові складові стажу служби в поліції, які не передбачено частиною другою статті 78 Закону. Зважаючи на викладене, законні підстави для зарахування до стажу служби в поліції службу в Державній кримінально-виконавчій службі України відсутні (а.с.17-18).

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність через не зарахування до стажу служби в поліції роки служби позивача в Державній кримінально-виконавчій службі України, останній звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII (далі - «Закон №580-VIII», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтями 1, 2 указаного Закону Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону №580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 78 Закону №580-VIII стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Згідно з частиною другою статті 78 Закону № 580-VIII до стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони;

6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Частиною третьою статті 78 Закону № 580-VIII встановлено, що під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.

Порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України (частина четверта статті 78 Закону № 580-VIII).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV, на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань (далі Закон №2713-IV).

Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (ч.1 ст.6 Закону №2713-IV).

До персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.ч.1-2 ст.14 Закону №2713-IV).

Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ. При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.ч.3-5 ст. 23 Закону №2713-IV).

Своєю чергою, згідно преамбули Закону № 2262-XII цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

За змістом частини першої у взаємозв`язку з пунктом 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.

Водночас ч.5 ст.23 Закону №2713-IV визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, передбачений Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України, до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Повертаючись до положень ч.2 статті 78 Закону № 580-VIII, до стажу служби в поліції зараховуються служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду (п.3).

Проаналізувавши повноваження, завдання та функції кримінально-виконавчої служби та відповідних підрозділів поліції, суд дійшов висновку, що ці органи здійснюють кримінально-процесуальну та правоохоронну функції. Враховуючи зазначене, суд погоджується з твердженнями позивача щодо тотожності правового статусу служби в кримінально-виконавчій службі і служби в поліції, вказавши, що визначаючи наявність чи відсутність права на зарахування спірного стажу служби необхідно враховувати не підпорядкування органів державної влади, а суть діяльності особи, функції, які нею виконувалися та визначення чинним на момент проходження служби, статусу такої служби.

У контексті спірних правовідносин суд дійшов висновку, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством статус осіб, які проходили службу в кримінально-виконавчій службі прирівнювався до статусу осіб, які перебували та перебувають на службі в органах внутрішніх справ України, поліції.

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 31 березня 2020 року в справі №520/2067/19 та від 19 листопада 2019 року в справі №520/903/19 є необґрунтованим, оскільки предметом спору у цих справах є неврахування до стажу служби в поліції часу навчання особи у вищому навчальному закладі. Тому правовідносини у справі, яка розглядається, та у справах №520/2067/19, №520/903/19 не є подібними.

Повертаючись до обставин справи, а саме дій/бездіяльності відповідача, суд зазначає наступне.

Виходячи зі змісту листа від 17.05.2022 відповідач по суті заперечує наявність у позивача за період його служби в кримінально-виконавчій службі з 09.07.2009 по 12.11.2015 стажу який може бути зарахований до стажу служби в поліції. Однак, вказаний лист, з яким висловлює незгоду позивач, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яким відмовлено у вирішенні цього питання.

Більш того, визначальним при вирішенні даної справи є статус позивача та мета звернення його до суду з даним позовом.

Так, в поданому позові ОСОБА_1 не зазначає, що питання зарахування стажу в кримінально-виконавчій службі до стажу служби в поліції постало у зв`язку з підготовкою його документів для звільнення з виходом на пенсію, не наводить навіть наміру виходити на пенсію. Матеріали справи також не містять будь-яких доказів які б свідчили про вирішення наразі питання виходу позивача на пенсію та питання страхового стажу.

Натомість, з обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 проходить службу в управлінні патрульної поліції в Херсонській області по теперішній час та зарахування спірного періоду його служби в кримінально-виконавчій установі дає йому право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачу вальної відпустки, тобто соціальних пільг на які особа набула право відповідно до роду своєї служби.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією та законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Правову оцінку цим діям/рішенням відповідача суд надає з огляду на вимоги статті 19 Конституції України та зважаючи на відповідність дій та рішень суб`єкта владних повноважень критеріям, установленим у частині другій статті 2 КАС. Суд, зокрема, перевіряє, чи вони вчинені/прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За загальним правилом, діями суб`єкта владних повноважень є сукупність вчинків здійснених у межах наданих чинним законодавством повноважень. Отже, під протиправними діями суб`єкта владних повноважень слід розуміти активну форму поведінки, пов`язану з виконанням дій, які такий суб`єкт не мав права вчинювати відповідно до його повноважень, за відсутності обставин, з якими пов`язана необхідність вчинення певної дії або з порушенням процедури.

В той же час, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це завжди пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк .

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп (справа 3/35- 313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. Зі змісту наведеного можна зробити висновок, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб`єкта, а відповідно інший суб`єкт зобов`язаний виконувати його вимоги та приписи. На відміну від нормативно-правових актів, індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18- рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, лист-відповідь Департаменту патрульної поліції від 17.05.2022 не є нормативно-правовим актом індивідуальної дії в розумінні КАС України, проте є дією, яка виразилась у відмові зарахувати спірний період служби до стажу служби в поліції, що призвело до порушення соціальних прав позивача, недотримання державних гарантій соціального захисту цієї категорії осіб.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», держава гарантує кожному ветерану військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України рівні з іншими громадянами України можливості в економічній, соціальній, політичній сферах щодо задоволення різноманітних життєвих потреб, а також надає різні види допомоги шляхом:

реалізації права на працю відповідно до рівня професійної підготовки та цільових програм соціальної адаптації;

створення умов для підтримки та поліпшення здоров`я з метою забезпечення активного довголіття;

надання пільг, компенсацій та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності та заслуженого відпочинку;

реалізації цільових програм поліпшення житлових умов;

організації соціально-побутового обслуговування;

пенсійного забезпечення відповідно до законодавства.

З огляду на фактичні обставини справи та зумовленого ними нормативного регулювання спірних правовідносин, суд доходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дії Департаменту патрульної поліції щодо відмови, викладеній в листі від 17.05.2022 №5617/41/4/03-2022, зарахувати стаж служби ОСОБА_1 в Державній кримінально-виконавчій службі до стажу служби в поліції.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до ч.4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З наведеного вище можна дійти висновку, що у випадку, коли суб`єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

При цьому, слід зазначити, якщо дії відповідного органу визнані судом протиправними, а іншого варіанта поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження такого суб`єкта владних повноважень.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 823/795/17, постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 816/591/15-а, постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 р. у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) засіб захисту повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9).

Відповідно до п.10 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Виходячи з цього, суд вважає за необхідне задовольнити похідну позовну вимогу ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Департамент патрульної поліції зарахувати до стажу служби в поліції стаж служби в Державній кримінально-виконавчій службі, а саме в Криворізькій виправній колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області (№80).

При цьому, суд виходить з того, що в своєму листі відповідач вже висловив свою позицію з приводу видів служби, що зараховуються до служби в поліції та встановив відсутність у ОСОБА_1 права на зарахування періоду його служби в виправній колонії до стажу служби в поліції. Таким чином, суд вважає, що саме такий спосіб судового захисту соціальних прав позивача є ефективним в контексті спірних правовідносин та дій відповідача.

Суд акцентує увагу позивача на тому, що вимоги в частині зобов`язання відповідача зарахувати саме 08 років 08 місяців стажу в календарному обчисленні та 10 років 09 місяців 08 днів в пільговому обчисленні не можуть бути задоволені, оскільки в даній справі вирішується саме наявність права на зарахування спірного стажу до стажу служби в поліції.

Право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15).

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Отже, суд, погоджуючись з ствердженнями ОСОБА_1 щодо тотожності служби в кримінально-виконавчій установі службі в поліції, прийшов до висновку про необхідність задовольнити його позовні вимоги шляхом:

- визнання протиправними дії Департаменту патрульної поліції щодо відмови ОСОБА_1 , викладеній в листі від 17.05.2022 №5617/41/4/03-2022, зарахувати стаж його служби в Державній кримінально-виконавчій службі до стажу служби в поліції;

- зобов`язання Департамент патрульної поліції зарахувати до стажу служби ОСОБА_1 в поліції стаж служби в Державній кримінально-виконавчій службі, а саме в Криворізькій виправній колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області (№80).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом, було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією №9781-7973-3050-6696 від 14.12.2022.

У зв`язку з задоволенням даного адміністративного позову суд дійшов висновку про стягнення з Департаменту патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 12, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції щодо відмови ОСОБА_1 , викладеній в листі від 17.05.2022 №5617/41/4/03-2022, зарахувати стаж його служби в Державній кримінально-виконавчій службі до стажу служби в поліції.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції зарахувати до стажу служби ОСОБА_1 в поліції стаж служби в Державній кримінально-виконавчій службі, а саме в Криворізькій виправній колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області (№80).

Стягнути з Департаменту патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач Департамент патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА