Справа № 380/15816/22
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №380/15816/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 29.09.2022 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 22.09.2022 здійснивши взаємне зарахування періодів роботи з 20.01.1992 по 18.01.2000, з 08.06.2000 по 27.02.2001 на посадах люкового в ТзОВ «Розвадів будматеріали» та з 13.12.2010 по 02.10.2017 на посаді монтера колії 4 розряду магістральних залізниць у Виробничому підрозділі «Стрийська дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що дають право на призначення пенсії за вислугу років та зарахувавши до його страхового стажу період роботи з 02.03.1988 по 31.12.1991 на посаді монтажника зв`язку-кабельника 3 розряду в Головному монтажно-технологічному управлінні «Південь».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ПФУ в Тернопільській області протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки, відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років призначаються, зокрема - робітникам локомотивних бригад і окремих категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України - після досягнення 55 років і за наявності на 11.10.2017 страхового стажу 26 років 6 місяців, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі чоловікам. До стажу роботи, зараховується період роботи на відповідних посадах згідно із Списком професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 583.

В рішенні, зазначено, що страховий стаж становить 33 роки 05 місяців 16 днів, в тому числі пільговий стаж становить 06 років 05 місяців 17 днів. Спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 06 років 09 місяців 20 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 02.03.1988 по 31.12.1991, оскільки дата звільнення « 31.12.1991» не відповідає даті наказу « 03.01.1991». Так як правові підстави для взаємного зарахування робіт за Списком №2 та робіт за вислугу років відсутні, таким чином, пільговий стаж становить менше за необхідний, а спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років недостатньо, тому призначити пенсію за вислугу років немає можливості.

Позивач вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії №53 від 29.09.2022 року протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 07.11.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 11.11.2022 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та відповідачам встановлено строк для подання відзиву до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

На адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надійшов відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що 22.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії №53 від 29.09.2022 року.

Відповідно до вказаного рішення вік позивача - 55 років 02 місяці, страховий стаж становить 33 роки 05 місяців 16 днів, пільговий стаж - 6 років 5 місяців 17 днів, спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 - 6 років 9 місяців 20 днів.

Особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

За змістом п. 16 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 56 Закону №1788-ХП при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Відповідно до ч. 5 ст. 114 Закону №1058-IV у разі призначення пенсій на пільгових умовах відповідно до частин другої і третьої цієї статті проводиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цією статтею, за умови що роботи, які зараховуються, дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Тобто, Закон №1058-IV не містить умови щодо взаємного зарахування періодів роботи при призначенні пенсій за вислугу років.

Оскільки закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить Закону №1058-IV, то правові підстави для взаємного зарахування стажу роботи ОСОБА_1 за Списком № 2 (6 років 5 місяців 17 днів) та стажу роботи за вислугу років (6 років 9 місяців 20 днів) відсутні.

Крім того, за доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 02.03.1988 по 31.12.1991, оскільки дата звільнення « 31.12.1991» не відповідає даті наказу « 03.01.1991».

Таким чином, спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, недостатньо, тому Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області позбавлене можливості призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 55 Закону №1788-ХІІ.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій просить доводи викладені у відзиві Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не брати до уваги, оскільки вони є неправомірними та необґрунтованими, та є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та документам, що знаходяться в матеріалах адміністративної справи.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Судом встановлені наступні обставини:

22.09.2022 ОСОБА_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років та необхідними документи відповідно Закону України від 05.11.1991 №1788 «Про пенсійне забезпечення» (далі-Закон №1788).

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 позивач працював:

- 01.09.1984 - 09.07.1985 - навчання в технічному Львівському училищі №50;

- 02.08.1985 - прийнятий за розподілом регулювальником радіоапаратури по другому розряду в телевізійно складальний цех 09 виробничого об`єднання «Електрон»;

- 04.12.1985 - звільнений за ст.36 п.3 КЗпП УРСР (у зв`язку з призовом до Радянської Армії);

- 23.12.1985 01.12.1987 - служба в Радянській Армії;

- 02.03.1988 прийнятий монтажником зв`язку - кабельником 3 розряду;

- 31.12.1991 звільнений за власним бажанням ст.38 КЗпП УРСР.

За принципом екстериторіальності було визначено структурний підрозділ органу, що здійснює призначення пенсії - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №53 від 29.09.2022, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років.

У вказаному рішенні про відмову в призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зазначило: «відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років призначаються, зокрема - робітникам локомотивних бригад і окремих категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України - після досягнення 55 років, за наявності на 11.10.2017 страхового стажу - 26 років 6 місяців, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі чоловікам.

До стажу роботи, зараховується період роботи на відповідних посадах згідно із Списком професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 583.

Страховий стаж становить 33 роки 05 місяців 16 днів, в тому числі пільговий стаж становить 6 років 5 місяців 17 днів.

Спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 6 років 9 місяців 20 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 02.03.1988 по 31.12.1991, оскільки дата звільнення «31.12.1991» не відповідає даті наказу « 03.01.1991».

Так як правові підстави для взаємного зарахування робіт за Списком №2 та робіт за вислугу років відсутні, таким чином, пільговий стаж становить менше за необхідний, а спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років недостатньо, тому призначити пенсію за вислугу років або пенсію за віком на пільгових умовах згідно п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» немає можливості».

Зміст спірних правовідносин на думку позивача полягає в тому, що у зв`язку з взаємним зарахуванням періодів роботи за Списком №2 відповідно до норм ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для обчислення пільгового стажу для призначення пенсії, відповідачі порушили права позивача на належне пенсійне забезпечення.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон № 1058-IV) (у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Пунктами 2, 2-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1058-IV визначено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

За змістом пункту 16 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно зі статтею 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітені.

Відповідно до пункту «а» статті 55 Закону №1788-XII (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (далі Закон №213-VIII), Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII (далі Закон №911-VIII) право на пенсію за вислугу років мають: робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих в технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

Згідно з пунктом «а» статті 55 Закону №1788-XII (у редакції Закону №213-VIII та Закону №911-VIII) право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

04.06.2019 рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 у справі №1-13/2018 (1844/16, 3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII.

Відповідно до абзацу 2 вищевказаного рішення положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 05.06.2019 положення пункту «а» частини 1 статті 55 Закону №1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами №213-VIII, №911-VIII, а саме: «право на пенсію за вислугу років мають: робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих в технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі».

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.09.2022 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, з огляду на відсутність необхідного спеціального стажу роботи 12 років 6 місяців.

При цьому, за здійсненим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області розрахунком стажу роботи ОСОБА_1 , страховий стаж становить 33 роки 05 місяців 16 днів, в тому числі пільговий стаж становить 06 років 05 місяців 17 днів; спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 06 років 09 місяців 20 днів.

Отже, спірним у даній справі є наявність у позивача необхідного спеціального стажу роботи - 12 років 6 місяців, що визначений пунктом «а» частини 1 статті 55 Закону №1788-XII, для призначення пенсії за вислугу років та не зарахування до страхового стажу періоду робити.

Щодо не зарахування при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років до спеціального трудового стажу за вислугу років позивача пільгового стажу роботи за Списком №2, суд зазначає таке.

Згідно з пунктами 2, 2-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, Законом №1788-XII передбачені пенсії за віком на пільгових умовах, а також пенсії за вислугу років, при цьому призначаються такі пенсії за наявності трудового стажу.

Відповідно до частини 6 статті 56 Закону №1788-XII при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Пункт «б» статті 13 Закону №1788-XII встановлює, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Аналіз зазначених нормативних положень дає підстави для висновку, що чоловіки при досягненні 55 років і при стажі роботи не менше 30 років, у тому числі не менше 12 років 6 місяців на роботах за Списком №2, мають право на пільгових умовах одержати пенсію за віком.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачами, що пільговий стаж за Списком №2, який зарахований управлінням Пенсійного фонду складає 6 років 5 місяців 17 днів.

У свою чергу, як зазначалось вище, відповідно до пункту «а» частини 1 статті 55 Закону №1788-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

Аналізуючи пункт «б» статті 13 Закону №1788-XII та пункт «а» статті 55 Закону №1788-XII, суд зазначає, що наведені в цих статтях роботи дають право на пенсію на аналогічних (більш пільгових) умовах.

Оскільки в силу статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що при призначенні пенсій на пільгових умовах та пенсій за вислугу років провадиться взаємне зарахування періодів роботи, то періоди роботи позивача за Списком №2, є такими що включаються до спеціального стажу роботи, який надає право на пенсію за вислугу років.

При цьому, судом враховується, що нормами Закону №1058-IV не регулюється безпосередньо взаємне зарахування періодів роботи, передбачених Списком №2 і періодів роботи які дають право на пенсію за вислугою років.

Проте, суд звертає увагу, що в силу вимог пункту 2-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених саме Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Крім того, застосування частини 6 статті 56 Закону №1788-XII не суперечить у даному випадку нормам Закону №1058-IV, у зв`язку з чим, в силу вимог пункту 16 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1058-IV підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Підсумовуючи вищенаведене у сукупності суд доходить до висновку, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до вимог пункту «а» статті 55 Закону №1788-XII у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, оскільки відповідно до розрахунку Пенсійного фонду зазначено в рішенні №53 від 29.09.2022 про відмову у призначенні пенсії та відомостей трудової книжки НОМЕР_2 , ОСОБА_1 має більше ніж 12 років 6 місяців спеціального стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 55 Закону №1788-XII.

Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років згідно із пунктом «а» статті 55 Закону №1788-XII, суд виходить з такого.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №227/3208/16-а.

Як встановлено судом, єдиною підставою для відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» статті 55 Закону №1788-XII стала відсутність спеціального стажу 12 років 6 місяців.

При цьому, судом встановлено, що розрахований пенсійним органом спеціальний стаж позивача за вислугу років становить більше ніж 12 років 6 місяців.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 55 Закону №1788-XII, з 22.09.2022.

Щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 02.03.1988 по 31.12.1991, суд зазначає наступне.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).

За змістом положень статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Так, згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_2 , 02.03.1988 позивач прийнятий монтажником зв`язку - кабельником 3 розряду на підставі наказу №114 від 18.03.1988 та 31.12.1991 звільнений за власним бажанням ст.38 КЗпП УРСР на підставі наказу №5 від 03.01.1991.

Вказаний період роботи позивача не зарахований до страхового стажу через те, що в трудовій книжці позивача дата звільнення « 31.12.1991» не відповідає даті наказу « 03.01.1991».

Щодо помилки в даті наказу, суд зазначає наступне.

На момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Спірні правовідносини у цій справі також виникли у зв`язку з незарахуванням органом Пенсійного фонду до загального страхового стажу позивача періоду роботи з 02.03.1988 року по 31.12.1991 рік у зв`язку з неналежним заповненням її трудової книжки.

Суд враховує, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження її трудового стажу.

За таких обставин суд приходить до переконання, що вказані відповідачем обставини не можуть бути підставою неврахування спірних періодів роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Відтак, суд вважає, що позивачу протиправно не зараховано до страхового стажу період роботи з 02.03.1988 року по 31.12.1991 рік, оскільки такі підтверджуються записами трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Більш того, суд зазначає, що в матеріалах справи наявний лист Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №1108-8772 від 18.10.2022, яким надано відповідь на лист Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 30.09.2022 №1300-5220-8/89346 щодо надання довідки про стаж за період роботи з 22.03.1988 по 31.12.1991 на гр. ОСОБА_1 . В листі зазначено, що надаються архівні довідки про підтвердження стажу на підставі документів фонду №С-982 ВАТ «НВП «Каскад».

Відповідно до архівної довідки Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №108-8701 від 14.10.2022, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 02.03.1988 року прийнятий на роботу монтажником зв`язку 3 розряду відділу №10 (наказ від 18.03.1988 №114-к) та 31.12.1991 року звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (наказ від 03.01.1992 №5-зв).

Таким чином, у Пенсійного фонду були всі достатні документи на підставі яких можливо було встановити та підтвердити стаж за період з 02.03.1988 по 31.12.1991 та зарахувати його до страхового стажу.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідачі в свою чергу не надали суду доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про спірні періоди роботи.

Разом з тим, окрім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу за спірні періоди і на переконання суду є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо періодів роботи відповідачами суду не надано. При цьому, при вирішенні цієї справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років та незарахуванні відповідних періодів роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 29.09.2022 №53;

- зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити (обчислити) і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 22.09.2022 року зарахувавши до страхового стажу період роботи з 02.03.1988 року по 31.12.1991 рік.

Суд звертає увагу, що відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262-263, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, м. Тернопіль, Майдан Волі, буд. 3, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, буд. 10, ) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 29.09.2022 №53.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, буд. 10, ) призначити (обчислити) і виплачувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 22.09.2022 року зарахувавши до страхового стажу період роботи з 02.03.1988 року по 31.12.1991 рік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, м. Тернопіль, Майдан Волі, буд. 3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 992,40 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, буд. 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 992,40 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп. 15.5. п. 15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення суду складено в повному обсязі 26.04.2023 року.

Суддя Гавдик З.В.