Справа № 420/808/23
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2023-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/808/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

визнати протиправною відмову відповідача військової частини НОМЕР_1 у формі листа від 28.12.2022 року вихідний № 3226 щодо ненарахування та несплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку строком 56 діб, за чотири роки (2019-2022 рік включно);

зобов`язати відповідача військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку строком 56 діб, за чотири роки (2019-2022 рік включно).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні позивача з військової служби, їй не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 по 2022. Також позивач зазначає, що вона звернулась до відповідача щодо здійснення нарахування та виплати грошової компенсації, але відповіддю від 28.12.2022 у виплаті відмовлено.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 23.01.2022 року прийнято до провадження справу, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов, відповідно до якого позовні вимоги військовою частиною НОМЕР_1 не визнаються.

В обґрунтування правової позиції зазначено, що оскільки відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та додаткова відпустка, як учаснику бойових дій належать до виду соціальних відпусток, тому, військова частина НОМЕР_1 вважає, що позивач не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку.

Представник відповідача також вказує, що на підставі того, що позивач з 2019 по 2022 р.р. обов`язки за посадою не виконувала, до того ж, звільнилась з військової служби, перебуваючи у додатковій відпустці, не виходячи на військову службу, військовою частиною НОМЕР_1 і була здійснена виплата грошової компенсації за додаткову відпустку передбаченою ст. 77-2 Кодексу України «Про працю» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» за 2018 рік в кількості 14 діб. Тому, у військової частини НОМЕР_1 були відсутні підстави щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку строком 56 діб, за чотири роки (2019-2022 рік включно).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 проходила військову службу на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

25.06.2018 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2018 року №269, ОСОБА_1 вибула у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку строком з 05.12.2018 року по 17.09.2021 року.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2018 року №84-РС відповідно до підпункту 16 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.08 №1153/2008, ОСОБА_1 , яка убула у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками) увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження командира.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2021 року №202, наказано вважати такою, що убуває у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею шестирічного віку: сержанта ОСОБА_2 , у АДРЕСА_1 , строком на 1 (один) рік з 18 вересня 2021 року до 17 вересня 2022 року.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2021 року №267, наказано вважати такою, що убуває у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею шестирічного віку: сержанта ОСОБА_2 , у АДРЕСА_1 , строком на 1 (один) рік з 18 вересня 2022 року до 17 вересня 2023 року.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2022 №322, ОСОБА_3 звільнена у запас з військової служби за статтею 26 ч. 5 п. 3 підпункт «г» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку.

Позивач звернулась з заявою від 05.12.2022 року, на яку листом від 28.12.2022 року №3226 військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено позивачу у виплаті грошової компенсації, оскільки в період з 2019 по 2022 рік позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного та 6-ти річного віку, але не з причин обмеження такого права державою.

Вважаючи, що відповідач при звільненні позивача з військової служби протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2019 року по 2022 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернулась з цим позовом до суду.

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у Збройних Силах України та має статус учасника бойових дій. Місцем служби, з якого звільнено позивача є військова частина НОМЕР_1 .

Також судом встановлено, що в період з 2019 року по 2022 рік позивач не використала додаткову відпустку як учасник бойових дій та грошової компенсації не отримувала за невикористані дні додаткової відпустки.

В свою чергу відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ґрунтується на тому, що позивач не набула права на додаткову відпустку, оскільки в період з 2019 по 2022 рік позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного та 6-ти річного віку, але не з причин обмеження такого права державою.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Таким чином, разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, грошова компенсація за невикористану додаткову відпуску є одноразовим видом виплати, проте здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення. Виплата здійснюється одноразово при звільненні, однак така є складовою грошового забезпечення при звільненні, при остаточному розрахунку з військовослужбовцем.

В свою чергу, відповідно до ст. 82 Кодексу Законів про працю, до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки (стаття 76 цього Кодексу), зараховуються:

1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади;

2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці;

3) час роботи вагітних жінок, переведених на підставі медичного висновку на легшу роботу, на якій вони не зазнають впливу несприятливих виробничих факторів.

Отже, до стажу для щорічних додаткових відпусток не враховують час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігали місце роботи (посаду) і зарплату повністю (окрім щорічних основної та додаткових відпусток) або частково, зокрема період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років (за медичним висновком 6 років).

З урахуванням нормативного аналізу та матеріалів справи, суд доходить висновку, що відповідач правомірно не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2022 рік, а тому дії відповідача є правомірними, а позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Між тим, позивач помилково вважає, що їй належить до виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з огляду на те, що вона є військовослужбовцем - жінкою, яка має дітей.

Так, Законом України «Про відпустки» встановлено окремий вид додаткової відпустки, яка може бути надана таким особам (ст.ст. 18, 19, 25, 26 Закону).

Також, відповідно до п. 8 ст.10№ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абз. 3 п. 14 статті 10№ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовці-жінки, які мають дітей, мають право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку, саме передбачену законодавством для такої категорії осіб, у разі якщо набули на неї права, а не на інший вид додаткової відпустки, зокрема, як учасника бойових дій.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ).

Суддя П.П. Марин

.