Справа № 160/22678/21
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просить суд:
- визнати незаконним та скасувати пункт п.14 рішення Дніпровської міської ради восьмого скликання від 24.03.2021 року № 342/5;
- заборонити Дніпровській міській раді, її виконавчому комітету, а також будь-яким юридичним або фізичним особам, які діятимуть на виконання доручень відповідача, здійснювати будь-які дії, скеровані на демонтаж, злом, зніс, розпилювання належного ОСОБА_1 гаражу;
- встановити судовий контроль за виконанням попереднього підпункту прохальної частини позовної заяви - не пізніше одного місяця з дня закінчення найближчої сесії Дніпровської міської ради після набрання судовим рішенням законної сили/чинності.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, у вересні 1997 року за правилами «дворового правочину» придбав суцільнозварний металевий гараж, який організовано та акуратно встановив у групі вже розміщених до того таких самих самовільно встановлених гаражів на прибудинковій території багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .
Після встановлення, у вересні 1997 року, між позивачем та Дніпровською міською радою було укладено оплатний договір про оренду ділянки землі із цільовим призначенням «розміщення гаражу», який було пролонговано протягом наступних декількох років.
Позивач вказує, що отримання громадянином дозволу на встановлення металевого гаражу рівно як і процедура надання такого дозволу діюча на той час редакція Закону №280 не передбачала.
Позивач пояснює, що Дніпровська міська рада передала повноваження по фінансовому контролю за використанням землі Державній податковій інспекції Жовтневого району м. Дніпропетровська, правонаступником якої є ДПІ Соборного району м. Дніпра.
У зв`язку з цим, протягом наступних майже 20 років, на підставі рахунків, виставлених позивачу податковим органом, він щорічно сплачував земельний податок за використання ділянки землі, на якій встановлено гараж.
Останній платіж, як зазначає позивач, відбувся влітку 2021 року. Також позивач звертає увагу, що жодної претензії щодо нецільового використання землі, порушення податкового законодавства, порушення громадянського порядку, правил добросусідства, санітарно-гігієнічних норм тощо за усі роки до нього не надходило.
25.04.2019 року позивачем було подано клопотання до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 20-25 метрів квадратних за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Дніпровської міської ради 8 скликання від 24.03.2021 року №342/5 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку із «невідповідністю місця розташування об`єкта» вимогам чинної містобудівної документації. При цьому, незважаючи на те, що гараж є неподільною річчю, у рішенні його охарактеризували як «збірно-розбірний».

Позивач вважає пункт 14 рішення Дніпровської міської ради восьмого скликання від 24.03.2021 року № 342/5 протиправним та таким що підлягає скасуванню, оскільки, на думку позивача, рішення є некоректним, неповним, не містить належного обґрунтування.

Ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.

Заперечуючи проти позову, відповідачем надано до суду письмові заперечення на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.

В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що з листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02.10.2019 року за №8/7-2838 заявнику було надано лист-відповідь на клопотання про неможливість підготування проекту рішення міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування та будівництва гаража.

Також, відповідач зазначає, що в силу ч. 5 ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України» металеві гаражі можуть встановлюватись на земельних ділянках згідно з рішенням органу місцевого самоврядування, як виняток, для зберігання автомобілів з ручним керуванням поблизу місця проживання конкретних осіб, які є інвалідами із захворюваннями опорно-рухового апарату.

Крім того, згідно з п. 5 рішення Дніпровської міської ради від 30.07.1997 року №10 «Про додаткові заходи з деяких питань землекористування у місті», надання земельних ділянок у встановленому законом порядку для улаштування металевих гаражів на територіях багатоповерхової житлової забудови здійснюється інвалідам 1-ї та 2-х груп з порушенням опорно-рухового апарату.

Як вказує відповідач, позивач не має статусу інваліда, який би давав право на улаштування металевого гаражу, відповідно до зазначеного рішення.

На думку відповідача, Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради цілком законно відмовив позивачу у непогодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, врахувавши лист-зауваження Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради №4/16-1443 від 05.07.2019 року де зазначалося про наявність металевого гаражу на спірній земельній ділянці.

Розглянувши клопотання гр. ОСОБА_1 від 25.04.2019 року, врахувавши лист-зауваження Департаменту по роботі з активами від 02.10.2019 року та Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради від 07.07.2019 року, в межах повноважень, затверджених Регламентом Дніпровська міська рада винесла цілком обґрунтоване рішення за №342/5 від 24.03.2021 року, зокрема пункт 1.4, якого оскаржує позивач.

Відповідач просить в задоволені позовних вимог відмовити в повністю.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.

Судом встановлено, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) та виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було укладено договір № 459/г від 01.10.1997 року на право тимчасового користування земельною ділянкою на умовах оренди, відповідно до умов якого позивачу надано в тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку площею 20,0 м2, яка знаходиться у Жовтневому районі по вулиці Мандриківській, 143.

Також, між виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_1 було укладено договір №1077/г від 30.11.2000 року на право тимчасового користування землею на умовах оренди, відповідно до якого надано в тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку площею 20,0 м2, яка знаходиться у АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до міського голови Філатова Б.А. із клопотанням від 25.04.2019 року вх. №36/2046 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 20-25 м2, яка розташована у дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .

До вказаного клопотання позивачем було надано: копія паспорту, копія РНОКПП, копія договору від 01.10.1997 року, копія договору від 30.11.2000 року, копія довідки про покупу, копія пенсійного посвідчення, копія військового посвідчення, копія техпаспорту на ТЗ, копію квитанції про плату земельного податку за 2019 рік, схему розміщення гаражу.

Листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02.10.2019 року №8/7-2838 «Про розгляд клопотання» позивача повідомлено, що права на отримання земельних ділянок для улаштування металевих гаражів в дворах багатоквартирних житлових будинків надається тільки громадянам, котрі отримали групу інвалідності у зв`язку з захворюванням опорно-рухового апарату.

Позивач не погодившись із вищезазначеним листом звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 року у справі №160/2739/20 позивні вимоги ОСОБА_1 задоволено часткового, зокрема: зобов`язано Дніпровську міську раду розглянути клопотання від 25.04.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 .

Так, судом встановлено, що на виконання даного рішення Дніпровською міською радою було прийнято рішення «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі» від 24.03.2021 року №342/5, відповідно до пункту 1.4 якого ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування тимчасового збірно-розібраного (металевого) гаража по його фактичному розміщенню по АДРЕСА_2 у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта (гаража) на зазначеній території вимогам чинної містобудівної документації.

Позивач, не погодившись із п. 14 вищевказаного рішенням Дніпровської міської ради, вважаючи його протиправним і таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам сторін та доказам, суд врахував норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, зазначає наступне.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частина перша статті 144 Конституції України зазначає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Стаття 119 ЗК України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частина 1 ст. 123 ЗК України встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до частини 3 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 16 ст. 123 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

З матеріалів справи вбачається, що Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02.10.2019 року надано відповідь позивачу на його звернення від 25.04.2019 року стосовно оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку для улаштування металевого гаража по АДРЕСА_2 в якій зазначено, що згідно з листом головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами розміщення гаража на запитуваній території не відповідає вимогам закону, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, діючого на сьогодні генерального плану та іншої містобудівної документації. А тому не вбачається можливості підготувати проект рішення міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування гаража. Окрім того, повідомлено, що металевий гараж відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України» можуть встановлювати лише інваліди І та ІІ групи з порушенням опорно - рухового апарату.

Як вбачається з пункту 1.4 рішення Дніпровської міської ради восьмого скликання від 24.03.2021 року № 342/5 позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування тимчасового збірно-розібраного (металевого) гаража по його фактичному розміщенню по АДРЕСА_2 відмовлено.

Підставою для відмови у наданні дозволу було невідповідністю місця розташування об`єкта (гаража) на зазначеній території вимогам чинної містобудівної документації.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, зокрема, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Статтею 30 ч. 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України» встановлено, що органи місцевого самоврядування забезпечують виділення земельних ділянок особам з інвалідністю із захворюваннями опорно-рухового апарату під будівництво гаражів для автомобілів з ручним керуванням поблизу місця їх проживання.

Пунктом 5 рішення Дніпровської міської ради від 30 липня 1997 року № 10 «Про додаткові заходи з деяких питань землекористування у місті», надання земельних ділянок у встановленому законом порядку для улаштування металевих гаражів на території багатоповерхової житлової забудови здійснюється інвалідами І та ІІ груп з порушенням опорно - рухового апарату, оскільки позивач не є інвалідом, І та ІІ групи, тому не має законного права на улаштування металевого гаражу.

Проте, позивачем не було надано доказів, що останній має статус особи з інвалідністю, а тому суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Дніпровської міської ради є правомірним.

Також, суд не приймає доводи позивача щодо надання ним доказів на підтвердження багаторічної оплати земельного податку, а саме: квитанцій про сплату податку за землю, які були надані позивачем до суду, як доказ на підтвердження добросовісного відкритого та тривалого користування земельною ділянкою, оскільки останні не підтверджують факт користування спірною земельною ділянкою протягом 15 років.

Серед іншого, суд звертає увагу, що право надання у користування на правах оренди спірної земельної ділянки було предметом розгляду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 932/17413/19 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, виконавчого комітету Дніпровської міської ради про надання у користування на правах оренди земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.06.2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, виконавчого комітету Дніпровської міської ради про надання у користування на правах оренди земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Враховуючи вищенаведені норми права, суд вважає, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав, передбачених нормами ЗК України.

Інші позовні вимоги є похідними, тому задоволенню не підлягають.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від 06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від 18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від 10.02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994, п.29).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на підставі ст. 139 КАС України, враховуючи рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору у справі не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 241-243, 245-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Судові витрати у справі не розподіляються.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 28.04.2023 року.

Суддя І.О. Лозицька