Справа № 320/564/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2023 року справа №320/564/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - відповідач та/або ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) та просить суд

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (; місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а) від 10.11.2022 №6240/585 про відмову в наданні дозволу на імміграцію уродженцю Таджикістана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (; місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а) розглянути повторно заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну та надати дозвіл на імміграцію в Україну уродженцю Таджикістана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та видати посвідку на постійне проживання уродженцю Таджикістана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначає, що ним з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну було надано повний пакет документів, визначений чинним законодавством та наголошує, що ним надано достовірні відомості та чинні (достовірні) документи для оформлення відповідного дозволу.

Крім цього, представник позивача вказує, що підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну можуть бути лише винні дії іммігранта, які, у свою чергу, відповідачем не встановлено, а тому прийняте ним рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Водночас, представник позивача при вирішенні спору по суті просив врахувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2022 у справі №640/8598/21.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.01.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

13.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, у якому відповідач наполягає на правомірності прийнятого ним рішення та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1, а.с. 40-44).

Так, відповідач зазначає, що позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію вказано свідомо неправдиві відомості, а саме щодо не притягнення його до кримінальної відповідальності на території України та щодо місця свого фактичного проживання. Наведене, у свою чергу зумовлює наявність правових підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» для відмови у наданні дозволу на імміграцію, що мало місце, в даному випадку.

Разом з цим представником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надано до суду копію матеріалів особової справи (т. 1, а.с. 46-87).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

Позивач, громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 17.10.2019 строком дії до 16.10.2029, орган, що видав, УВС у м. Канібадамі (Республіка Таджикистан), 14.01.2020 звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, у якої батько є громадянином України, та надав відповідні документи (т. 1, а.с. 35-36, 48-49).

Відповідно до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну (т. 1, а.с. 48-49) позивач вказав, що проживає та має намір зареєструватись за адресою: АДРЕСА_1 , за згодою власника та до кримінальної відповідальності не притягувався.

За наслідком розгляду поданої позивачем заяви, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення від 05.01.2021 №6240/3 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Таджикистана (т. 1, а.с. 80).

Підставою для прийняття такого рішення зазначено пункт 4 частина 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивачем подано позовну заяву до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №640/8598/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Надалі, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2022 у справі №640/8598/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2021 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.01.2021 №6240/3 про відмову в наданні дозволу на імміграцію уродженцю Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну уродженцю Таджикистану ОСОБА_1 від 09.01.2020.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судом встановлено, що листом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області «Про розгляд заяви» (т. 1, а.с. 24) позивача повідомлено, що на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №640/8598/21 від 07.06.2022 та відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, ним розпочато повторний розгляд заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

За наслідком повторного розгляду заяви ОСОБА_1 начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Вячеславом Гузь затверджено Висновок за результатами розгляду заяви громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну (т. 1, а.с. 83-86), в якому, керуючись пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (далі - Висновок).

На підставі вказаного Висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, керуючись пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», прийнято рішення від 10.11.2022 №6240/585 про відмову в наданні дозволу на імміграцію уродженцю Таджикістана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 82) (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Позивач категорично не погоджується зі спірним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду з метою їх захисту та відновлення.

Вирішуючи спір по суті суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини 1 статті 4 Закону №3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.

У той же час, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2021 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III).

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 Закону № 2491-III).

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Підпунктом 1 частини 3 статті 4 Закону регламентовано, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (ч. 2 ст. 9 Закону № 2491-III).

У той же час, положення частини 5 статті 9 Закону № 2491-III передбачають, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (п. 4 ч. 7 ст. 9 Закону № 2491-III).

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону № 2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ч. 11 ст. 9 Закону № 2491-III).

Разом з цим, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно із пунктом 11 Порядку №1983 (у редакції, чинній станом на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію) для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За правилами пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття (п. 19 Порядку №1983).

Зі змісту наведених вище положень Порядку № 1983 вбачається, що територіальні органи ДМС України вправі витребувати в інших державних органів додаткову інформацію щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію, а також викликати таких осіб, а також інших, на бесіду. І лише за результатами аналізу цієї інформації, органи ДМС України приймають відповідне рішення.

У той же час, вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію викладено у частині 1 статті 10 Закону № 2491-III.

Так, згідно із пунктами 1, 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається: особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку та особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що у Висновку підставою для формування відповідачем висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію стала інформація, отримана від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області (т. 1, а.с. 86).

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній лист Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, а у Висновку відсутня інформація щодо реквізитів такого листа, його змісту, а зазначено виключено про висновок ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про наявність підстав для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III.

До того ж, ні у Висновку, ні у спірному рішенні не зазначено, які саме відомості, зазначені позивачем, є недостовірними.

Разом з цим, суд враховує, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача акцентував увагу на тому, що зміст листа Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області може свідчити про свідоме зазначення позивачем неправдивих відомостей щодо місця свого проживання, оскільки такий лист містить інформацію, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 фактично не проживає (т. 1, а.с. 43 (зворотній бік).

Проте, суд відмічає, що в матеріалах справи докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей відсутні, як і відсутні докази опитування осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачем адреси, сусідів чи хоча б мешканців саме цього будинку.

Органами міграційної служби не надано суду доказів того, що відповідачем вживались будь-які дії з метою встановлення факту проживання позивача за наведеною в його заяві адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивача, зазначеною ним у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивач не проживає за вказаною адресою, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, на який посилається ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

У той же час, суд наголошує, що оцінка наявності підстав для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини 4 статті 10 Закону № 2491-III була надана в межах адміністративної справи №640/8598/21.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що пункт 1 частини 4 статті 10 Закону № 2491-III не застосовувався ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області при прийнятті спірного рішення.

Отже, посилання відповідача у відзиві на вказані обставини суд залишає поза увагою та вважає останні такими, що не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Резюмуючи викладене суд вважає, що ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області не надано належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону № 2491-ІІІ, які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги наведене у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області не доведено правомірності прийнятого рішення, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення від 10.11.2022 №6240/585 про відмову в наданні дозволу на імміграцію уродженцю Таджикістана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд зазначає про наступне.

Підпунктом 3 частини 1 статті 6 Закону № 2491-ІІІ регламентовано, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Звідси слідує, що саме до дискреційних повноважень ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовна вимога про зобов`язання відповідача надати дозвіл на імміграцію в Україну є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 року у справі № 826/16079/18.

Суд вказує, що у позовній заяві позивач фактично об`єднав дві позовні вимоги, як про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію, так і про зобов`язання останнього надати такий дозвіл.

Приймаючи до уваги те, що зобов`язання відповідача надати дозвіл на імміграцію, за висновком суду, є формою втручання в дискреційні повноваження останнього, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині частково, а саме шляхом зобов`язання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію, з урахуванням висновків, які викладені у цьому рішенні.

Разом з цим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на імміграцію із мотивів, які наведені судом вище.

Що ж стосується позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати посвідку на постійне проживання уродженцю Таджикістана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суд вказує про таке.

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону № 2491-ІІІ особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Приймаючи до уваги те, що судом відмолено у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області надати позивачу дозвіл на імміграцію, вимога про видачу посвідки на постійне проживання, в такому випадку є передчасною.

Резюмуючи вищевикладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч.3 ст.6 ЗУ №3674-VI).

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Така правова позиція викладена, зокрема в Довідці про аналіз практики застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", затвердженій Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 №2.

При цьому, суд вбачає за доцільне зауважити про те, що такі вимоги мають бути пов`язані одна з одною.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч.3 ст.6 ЗУ №3674-VI).

Положеннями статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12.2021 № 1928-IX установлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2022 року - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні.

Позовна заява позивача містить дві вимогу немайнового характеру, сума судового збору за звернення з якою становить 1984,80 грн. (0,4 х 2481,00 грн.)х2).

При зверненні до суду 26.12.2022 (засобами поштового зв`язку, трекінг Укрпошти 790) позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 2977,20 грн. (квитанції: №39848725 від 26.12.2022 на суму 992,40 грн. (т. 1, а.с. 1); №39848711 від 26.12.2022 на суму 992,40 грн. (т. 1, а.с. 2); №39848684 від 26.12.2022 на суму 992,40 грн. (т. 1, а.с. 3).

Враховуючи висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, та те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується, сума сплаченого судового збору у розмірі 1984,80 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному обсязі.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", питання про повернення з Державного бюджету України судового збору, сплаченого в більшому розмірі, ніж встановлено законом, вирішується за клопотанням особи, що його сплатила.

Беручи до уваги відсутність такого клопотання у матеріалах справи, питання про повернення позивачеві надміру сплаченої суми судового збору у розмірі 992,40 грн. судом під час розподілу судових витрат не вирішується.

Доказів понесення позивачем інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 10.11.2022 №6240/585 про відмову в наданні дозволу на імміграцію громадянину Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 14.01.2020, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір на суму 1984,80 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4-А, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 28.04.2023.

Суддя Кушнова А.О.