Справа № 600/830/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/830/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за №78 від 19.09.2022 року, оформлене листом №2400-1708-8/32458 від 22 вересня 2022 року, про відмову у призначенні йому, ОСОБА_1 , пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого в с. Бояни Чернівецького району Чернівецької області, РНОКПП НОМЕР_1 , період роботи з 23.01.1984 року по 14.03.1984 року в підприємстві Херсонська обласна база матеріально-технічного забезпечення Облсельзгосптехніка, з 20.04.1984 року по 07.08.1984 року в підприємстві «СУ-18 треста «Новоурегойгазстрой», з 02.05.2005 року по 24.12.2005 року, з 10.05.2006 року по 29.12.2006 року, з 01.04.2007 року по 03.12.2007 року в ЗАО «Чукотская торговая компанія».

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого в с. Бояни Чернівецького району Чернівецької області, РНОКПП НОМЕР_1 , період його роботи з 20.04.1984 року по 07.08.1984 року в підприємстві «СУ-18 треста «Новоурегойгазстрой», з 22.09.1984 року по 30.04.1987 року, з 04.05.1987 року по 10.06.1988 року в автобазі треста «Уренгойпромстор», яка була передана в склад і перейменована в Автобазу №3 автомобільного транспорту Главуренгойгазстроя і перейменована в Автобазу 33, з 02.05.2005 року по 24.12.2005 року, з 10.05.2006 року по 29.12.2006 року, з 01.04.2007 року по 03.12.2007 року в ЗАО «Чукотская торговая компанія» в районах Крайньої Півночі та в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, на пільгових умовах, а саме зарахувати один рік роботи у вказаний період часу за один рік та шість місяців.

Позов обґрунтовано тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відмова мотивована тим, що з наданими позивачем документами, його страховий стаж становить тільки 25 років 1 місяць 15 днів. При цьому Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 02.05.2005 по 24.12.2005 згідно довідки №1228 від 23.12.2005 року; з 10.05.2006 по 29.12.2006 року згідно довідки №568 від 22.12.2006 року; з 01.04.2007 по 03.12.2007 згідно довідки №431 від 26.11.2007 року, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації. Також не зараховано періоди згідно трудової книжки НОМЕР_2 , виданої 04.08.1980 року, з 23.01.1984 по 14.03.1984 року, оскільки наявне виправлення в даті наказу про прийняття, та з 20.04.1984 по 07.08.1984 року, оскільки печатка організації при звільненні не читається. Також позивач вважає, що відповідачем неправомірно не зараховано його стаж роботи в районах Крайньої Півночі, а саме періоди з 20.04.1984 по 07.08.1984 року, з 22.09.1984 по 07.06.1985 року, з 01.10.1986 по 30.04.1984 року, з 04.05.1987 по 10.06.1988 року, з 02.05.2005 по 24.12.2005 року, з 10.05.2006 по 29.12.2006 року, з 01.04.2007 по 03.12.2007 року, адже дані періоди його роботи мають бути обчислені згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність. Оскільки таке обчислення здійснювалося в пільговому порядку (в полуторному розмірі), тому період роботи в районах Крайньої Півночі як до так і після 01.01.1991 року має бути зарахований у пільговому обчисленні. Вказані дії позивач вважає незаконними, безпідставними та такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення. Позивач наголошує що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань призначення пенсії за віком. Вважає, що його трудова книжка містить усі необхідні записи про роботу за весь період і є достатнім підтвердженням його права на пенсію за віком.

Ухвалою суду від 02 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзивів на позовну заяву; витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області усі документи, що стосуються спірних відносин.

Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що при опрацюванні наданих позивачем документів по обчисленню страхового стажу для призначення пенсії за віком, органом Пенсійного фонду України розраховано стаж, який склав 25 років 1 місяць 15 днів. До страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно записів в трудовій книжці, а саме: з 23.01.1984 по 14.03.1984 та з 20.04.1984 по 07.08.1984, оскільки печатка при звільненні не читається. Також не зараховано періоди роботи в Російській Федерації, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду у Волинській області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що дослідивши подану позивачем трудову книжку, встановлено, що деякі записи зроблені неправильно, в порушення пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 року. Зокрема, записи №11-12 період роботи з 23.01.1984 по 14.03.1984 виправлення в даті наказу про прийняття на роботу; записи №13-14 період роботи з 20.04.1984 по 07.08.1984 печатка організації при звільненні не читається. Таким чином, оскільки записи в трудовій книжці про період роботи з 23.01.1984 по 14.03.1984 та з 20.04.1984 по 07.08.1984 виконані з порушенням встановлених вимог та не підтверджені іншими достовірними доказами, відповідач не мав законних підстав для зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача. Крім цього, до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи в росії з 10.05.2005 по 24.12.2005, з 10.05.2006 по 29.12.2006 та з 01.04.2007 по 03.12.2007, через відсутність інформації про сплату страхових внесків до пенсійного фонду росії. Враховуючи викладене, Головним управлінням Пенсійного фонду у Волинській області при зарахуванні страхового стажу застосовано чинні норми законодавства, які регулюють питання пенсійного забезпечення, страховий стаж позивача становить 25 років 1 місяць, що не є достатнім для набуття права на призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України №1058. Таким чином, позов ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим, а дії відповідача щодо пенсійного забезпечення позивача не можна вважати протиправними.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Новоселицьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 04 серпня 1997 року.

12 вересня 2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої було додано, зокрема, довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1996 року №637 (довідки №1228 від 23.12.2005 року, №568 від 22.12.2006, №431 від 26.11.2007 року) та трудову книжку НОМЕР_2 .

Рішенням №87 від 19 вересня 2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області відмовлено у призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 , у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому у вказаному рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано періоди: 02.05.2005 - 24.12.2005 згідно довідки №1228 від 23.12.2005 року; 10.05.2006 - 29.12.2006 року згідно довідки №568 від 22.12.2006 року; 01.04.2007 - 03.12.2007 згідно довідки №431 від 26.11.2007 року, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації; згідно трудової книжки НОМЕР_2 , виданої 04.08.1980, 23.01.1984 - 14.03.1984, оскільки наявне виправлення в даті наказу про прийняття, 20.04.1984 - 07.08.1984, оскільки печатка організації при звільненні не читається

Про рішення №87 від 19 вересня 2022 року та мотиви його прийняття повідомлено позивача листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 22 вересня 2022 року №2400-1708-8/32458.

Не погоджуючись із рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі-Закон №1058-IV).

Згідно частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктом 1 цього Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Крім того, відповідно до пункту 20 цього Порядку №637, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розмішуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 17 указаного Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Отже, уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу або інші документи необхідно надавати лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи особи.

Згідно пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою Постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, (далі - Інструкція № 162, в редакції чинній на час роботи позивача у період з 23.01.1984 по 14.03.1984 року та з 20.04.1984 по 07.08.1984 року) заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.

Пунктом 2.3. Інструкції №162 встановлено, що всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Суд також зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи викладене, суд вважає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.

Такий висновок суду узгоджується з правою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Більше того, у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17 Верховний Суд звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Поряд з цим, у постанові від 21 лютого 2018 року у справ № 687/975/17 (адміністративне провадження № К/9901/110/17) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 120/1089/19-а.

З обставин справи вбачається, що позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, рішенням від 19 вересня 2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за відсутності необхідного страхового стажу, при цьому до страхового стажу позивачу не було враховано його періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 з 23.01.1984 по 14.03.1984 року, оскільки наявне виправлення в даті наказу про прийняття, а з 20.04.1984 по 07.08.1984 року, оскільки печатка організації при звільненні не читається.

Між тим, сама по собі "нечитаємість" відтиску печатки на записі про звільнення у трудовій книжці, або ж наявність незначних виправлень у трудовій книжці особи, яка звернулася із заявою про призначення пенсії за віком, не є правовою підставою для не зарахування періодів роботи, вказаних у трудовій книжці, особи до її страхового стажу та, відповідно, для відмови у призначенні пенсії за віком.

До того ж, дослідивши запис про прийом на роботу, датований 23.01.1984 року, у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_2 , суд зазначає, що вказаний не містить виправлень в даті наказу про прийняття.

У даній ситуації позивачем подано пенсійному органу трудову книжку НОМЕР_2 , в якій містяться записи про періоди його роботи, яким не було надано жодної оцінки, фактично, з формальних підстав.

При цьому доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача відповідачами суду не надано.

На переконання суду, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу за весь період і є достатнім підтвердженням права позивача на пенсію за віком.

З огляду на викладене, суд вважає, що Головним управлінням у Волинській області безпідставно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи, зазначені у трудовій книжці НОМЕР_2 , зокрема з 23.01.1984 по 14.03.1984 року та з 20.04.1984 по 07.08.1984 року.

Щодо незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області періодів роботи з 02.05.2005 по 24.12.2005 згідно довідки №1228 від 23.12.2005 року; з 10.05.2006 по 29.12.2006 року згідно довідки №568 від 22.12.2006 року; з 01.04.2007 по 03.12.2007 згідно довідки №431 від 26.11.2007 року, з огляду на відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною 2 статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників мігрантів» від 15 квітня 1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, суд зазначає, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2020 у справі №291/99/17.

Як вже вказувалося судом із посланням на статтю 48 Кодексу законів про працю України, статтю 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пункт 1 Порядку №637, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (Порядок №22-1) для підтвердження страхового стажу до 01.01.2004 подаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637, а за період роботи починаючи з 01.01.2004 - за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дослідженням матеріалів справи, судом встановлено, що згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 та довідок №1228 від 23.12.2005, №568 від 22.12.2006, № 431 від 26.11.2007 у спірні періоди: з 02.05.2005 по 24.12.2005, з 10.05.2006 по 29.12.2006, з 01.04.2007 по 03.12.2007 позивач працював у ЗАО «Чукотська торгова компанія».

За результатом розгляду документів, доданих до заяви, оскаржуваним рішенням від 19 вересня 2022 року №87 відповідач не зарахував позивачу до страхового стажу спірні періоди роботи: з 02.05.2005 по 24.12.2005, з 10.05.2006 по 29.12.2006, з 01.04.2007 по 03.12.2007 у ЗАО «Чукотська торгова компанія», оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації.

13 березня 1992 Україна стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення (далі - Угода від 13.03.1992).

29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.

Проте, суд вказує, що Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в РФ, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому, метою Угоди від 13.03.1992 є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди.

Відповідно до частини другої та третьої статті 6 цієї Угоди від 13.03.1992 для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.

З огляду на викладене, цією Угодою від 13.03.1992 визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, а відтак і заробіток за відповідний період підлягає включенню при обчисленні пенсії.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26.03.2008 №01-1/2-07 визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

При цьому суд зазначає, що та обставина коли за іноземних осіб, які працювали на території РФ, страхові внески за них роботодавцями не вносились в силу вимог чинного на відповідній території законодавства чи з інших підстав, не може бути підставою для незарахування вказаних періодів роботи до загального трудового стажу особи. Також, позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення вчинене підприємствами.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 27.03.2018 в справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи: з 02.05.2005 по 24.12.2005, з 10.05.2006 по 29.12.2006, з 01.04.2007 по 03.12.2007 у ЗАО «Чукотська торгова компанія».

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.

Зважаючи на те, що звернення до суду з цим позовом обумовлено незгодою позивача із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 19 вересня 2022 року №87, то суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправним та скасування названого рішення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи з 20.04.1984 року по 07.08.1984 року в підприємстві «СУ-18 треста «Новоурегойгазстрой», з 22.09.1984 року по 30.04.1987 року, з 04.05.1987 року по 10.06.1988 року в автобазі треста «Уренгойпромстор», яка була передана в склад і перейменована в Автобазу №3 автомобільного транспорту Главуренгойгазстроя і перейменована в Автобазу 33, з 02.05.2005 року по 24.12.2005 року, з 10.05.2006 року по 29.12.2006 року, з 01.04.2007 року по 03.12.2007 року в ЗАО «Чукотська торгова компанія» в районах Крайньої Півночі та в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, на пільгових умовах, а саме: зарахувати один рік роботи у вказаний період часу за один рік та шість місяців, то такі наразі є передчасними, адже пенсійним органом при розгляді заяви позивача про призначення пенсії від 12 вересня 2022 року не було надано жодної оцінки вказаним періодам роботи.

При цьому суд звертає увагу на те, що у рішенні від 19 вересня 2022 року №87 про відмову у призначенні пенсії відсутні твердження (висловлювання) органу ПФУ щодо відсутності підстав для зарахування вказаних вище періодів роботи позивача в районах Крайньої Півночі на пільгових умовах, а саме: один рік роботи у вказаний період часу за один рік та шість місяців.

Отже, вказані позовні вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Суд наголошує, що згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком від 19 вересня 2022 року №87, належним способом захисту порушених прав позивача буде, окрім визнання протиправним та скасування вказаного рішення, і зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, як орган до якого позивачем було подано заяву про призначення пенсії, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 12 вересня 2022 року із врахуванням періодів роботи, вказаних у трудовій книжці НОМЕР_2 та довідках №1228 від 23.12.2005, №568 від 22.12.2006, № 431 від 26.11.2007.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності, фактично, оскаржуваного рішення від 19 вересня 2022 року №87 стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідачів є безпідставними та такими, що не свідчать про законність оскаржуваних дій (рішення).

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 536,80 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду у Волинській області, яким було прийнято незаконне рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 19 вересня 2022 року №87 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 12 вересня 2022 року із врахуванням періодів роботи, вказаних у його трудовій книжці НОМЕР_2 та довідках №1228 від 23.12.2005, №568 від 22.12.2006, № 431 від 26.11.2007.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 27 квітня 2023 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (м. Луцьк, вул. Кравчука, 22-В, ).

Суддя О.П. Лелюк