Справа № 940/388/23
Суддя: Косович Т. П.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

28.04.2023 Провадження по справі № 2-а/940/10/23
Справа № 940/388/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28 квітня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Косович Т.П.

при секретарі: Козуб І.С.

з участю адвоката: Неживка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетіївського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним таскасувати рішення № 1 про примусове повернення її до країни походження або третьої країни, прийняте 13.04.2023 року Тетіївським відділом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є громадянкою Республіки Азербайджан та проживає в Україні з 2009 року. 18 січня 2010 року вона одружилася з громадянином України ОСОБА_2 , з яким прожила однією сім`єю 10 років. Від цього шлюбу вони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., які у відповідності до ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» набули громадянство України з моменту народження. Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18.06.2020 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу вона з дітьми проживає в м. Тетієві Білоцерківського району Київської області, діти навчаються в місцевій школі та повністю перебувають на її утриманні.

На даний час діти є малолітніми та за своїм віком потребують постійної присутності матері, в зв`язку чим вона фізично не може виконати оскаржуване рішення.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача Тетіївського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Губар В.М., який є одночасно і представником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в судове засідання не прибув, до суду надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує, та клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Судом встановлено, що рішенням головного спеціаліста Тетіївського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Губарем В.М. № 1 від 13.04.2023 року (а.с. 11) вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язано її покинути територію України у термін до 13.05.2023 року.

За змістом вказаного рішення встановлено, що 13.04.2023 року близько 09 години до Тетіївського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області по питанню своєї легалізації на території України прибула громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебуває на території України з порушенням чинного законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме без документів на право проживання в Україні.

У результаті подальшої перевірки встановлено, що вказана іноземка прибула в Україну 01.12.2016 р. через КПП «Бориспіль» по закордонному паспорту громадянина Республіки Азербайджан НОМЕР_1 , виданого 20.11.2016 МВС Азербайджану до свого співмешканця ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_1 . Після встановленого 90 денного терміну перебування на протязі останніх 180 днів територію України не залишила, заходів для легалізації свого становища в Україні не вжила.

07.11.2019 року ОСОБА_1 Новомиргородським РС УДМС України в Кіровоградській області була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП України та 07.11.2019 року було прийнято рішення № 153 про примусове повернення її до країни походження або третьої країни, яке було скасоване рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2019 року.

12.04.2023 року ОСОБА_1 знову притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП України.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію» громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , не має підстав для отримання дозволу на право проживання в Україні, а тому її становище в порушення вимог ст.ст. 4, 15 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є нелегальним , в зв`язку з чим вона підлягає примусовому поверненню за межі України.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 18.09.2010 року зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , який між ними розірвано рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18.06.2020 року (а.с. 16).

Від цього шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., які у відповідності до ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» набули громадянство України з моменту народження, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 21.04.2015 року та серії НОМЕР_3 від 21.04.2015 року (а.с. 12, 13).

На даний час діти проживають разом з позивачкою в АДРЕСА_1 , знаходяться на її утриманні та навчаються в Тетіївському ліцеї № 3 Тетіївської міської ради (копії довідок Тетіївського ліцею № 3 Тетіївської міської ради № 01-17/79 та № 01-17/80 від 18.04.2023 року а.с. 14, 15).

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон), який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно частини 3 статті 3 Закону, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В силу частини 1 статті 9 Закону, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Закону, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 1 статті 23 Закону передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Таким чином, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Частиною 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що саме за порушення вищевказаних норм законодавства, а саме - за порушення правил перебування в Україні, проживання без документів на право проживання в Україні, відповідно до ч. 1 ст.203 КУпАП начальником Тетіївського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Фаловським О.І. 12.04.2023 року відносно ОСОБА_1 винесена постанова ПН МКО 001994, якою на останню накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 гривень, який позивач сплатила 14.04.2023 року (а.с. 9, 10).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В силу ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Із матеріалів справи слідує, що обґрунтовуючи підстави для скасування оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, позивачка посилається на те, що при прийнятті рішення уповноваженою особою відповідача не враховано перебування на її утриманні малолітніх дітей.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дітьми, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

На думку суду, у даній справі втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Під час розгляду справи встановлено, що представником відповідача у відзиві не наведено достатніх доказів негативної характеристики позивачки як у суспільстві, та і щодо своїх дітей.

При цьому, суд вважає, що при оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивачки, варто також оцінити дотримання прав та інтересів її малолтінх дітей, доля яких, враховуючи їх вік, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення позивачки з України. Примусове повернення позивачки до країни походження, як матері малолітніх дітей, беззаперечно утворить надзвичайно болючий і непоправний захід по відношенню до цих дітей і при даних конкретних обставинах відповідач, на думку суду, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції.

Також слід зазначити, що згідно статті 3 Конвенції ООН про права дитини, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010).

За встановлених обставин суд вважає, що оскаржуване рішення про примусове повернення з України не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З урахуванням викладених обставин та наведених норм чинного законодавства України суд приходить до висновку, що враховуючи наявність місця проживання позивачки на території України, наявність у неї на утриманні двох малолітніх дітей, відсутність даних про будь-які дії позивачки, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, відповідач безпідставно прийняв оскаржуване рішення, оскільки у даному випадку були відсутні підстави, передбачені статті 26 Закону, наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 288 КАС України за подання до адміністративного суду позовних заяв у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується, у зв`язку з чим такі витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 288 КАС України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Тетіївського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Тетіївського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Губара В.М. № 1 від 13.04.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного судупротягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Т.П.Косович