Справа № 520/2224/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

28.04.2023 р. справа №520/2224/23
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Міністерство оборони України,
провизнання протиправної бездіяльності суб"єкта владних повноважень, стягнення 275.196,00грн. коштів, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 19.08.2022р.-01.01.2023р.; 2) стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 275.196,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 19.08.2022р.-01.01.2023р.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що суб`єктом владних повноважень протиправно не проведено повної оплати часу служби у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що за періоди особистої безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях (у заходах з оборони, відсічі і стримування збройної агресії), лікування після отриманого поранення та знаходження у відпустці після лікування виплата додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була проведена у сумі 100.000,00грн. за місяць. Наголошував, що відносно решту періодів служби додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була правомірно виплачена у сумі 30.000,00грн. за місяць.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України власної письмової правової позиції по суті спору не висловила.
Враховуючи обсяг добутих доказів, котрі повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, а також реалізацію учасниками справи прав на подачу відповідних процесуальних документів та незмінність завдання адміністративного судочинства у будь-якому спорі, суд вважає, що справа підлягає вирішенню на підставі наявних доказів.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України.
Під час проходження військової служби згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 11.05.2022р. №62-РС заявник був призначений на посаду водія-радіотелефоніста стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецького роти стрілецького батальйону НОМЕР_3 окремої механізованої бригади.
19.08.2022р. мала місце подія отримання заявником поранення під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Бахмут - відбиття агресії окупаційних військ Російської Федерації на позиціях 5 мотопіхотної роти Військової частини НОМЕР_1 .
Ця обставина підтверджена витягом із журналу бойових дій Військової частини НОМЕР_1 за 19.08.2022р.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2022р. №219 заявник був визнаний таким, що вибув з району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії унаслідок отримання 19.08.2022р. порання під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Результати призначеного командиром Військової частини НОМЕР_1 службового розслідування за цією подією показали, що заявник отримав поранення під час виконання обов`язків військової служби при захисті Батьківщини; поранення не пов`язане із вчиненням особою кримінального або адміністративного правопорушення; поранення не є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; поранення не є наслідком навмисного спричинення тілесного ушкодження.
Наказом командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади від 24.08.2022р. №184-рс заявник був виведений у розпорядження.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.08.2022р. №223 заявника було увільнено від займаної посади (стрілець 3 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 5 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону) з 24.08.2022р. та зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .
Обставина отримання заявником 19.08.2022р. поранення під час виконання бойового завдання з відбиття агресії окупаційних військ Російської Федерації підтверджена складеною командиром Військової частини НОМЕР_1 довідкою від 04.10.2022р. №9298.
14.09.2022р. Військовою частиною НОМЕР_4 відносно заявника була складена довідка №4326 від 14.09.2022р. про проведення медичного огляду Військово-лікарською комісією 14.09.2022р., пов`язаність травми із проходженням військової служби, визнання ушкодження пораненням важкого ступеню.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2022р. №277 заявника як військовослужбовця, який 19.08.2022р. знаходився на лікуванні у КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» м. Бахмута Донецької області, у період 20.08.2022р.-14.09.2022р. знаходився на лікуванні у КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, з 14.09.2022р. знаходився у відпустці визнано таким, що 17.10.2022р. прибув до пункту постійної дислокації Військової частини НОМЕР_1 , призначено на посаду оператора 3 протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки 2 мотопіхотного батальйону, визнано таким, що прийняв справи і посаду та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
У період 08.10.2022р.-08.11.2022р. заявник знаходився на лікуванні у Військову медичному клінічному центрі Східного регіону (Військова частина НОМЕР_4 ).
Обставини лікування заявника у цей період саме з причини отримання поранення 19.08.2022р. учасниками справи не заперечуються, додаткового доказування відповідно до ч.1 ст.78 КАС України не потребують.
08.11.2022р. Військовою частиною НОМЕР_4 відносно заявника була складена довідка №2538 від 08.11.2022р. про проведення медичного огляду Військово-лікарською комісією 08.11.2022р., пов`язаність травми із проходженням військової служби, потребу у наданні відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2022р. №302 заявнику було надано відпустку за станом здоров`я з 12.11.2022р. по 09.12.2022р.
Таким чином, відпустка за станом здоров`я на період 12.11.2022р.-09.12.2022р. була надана суб`єктом владних повноважень саме у зв`язку із проходженням військовослужбовцем чергового (хоча і віддаленого у часі) лікування наслідків отриманої 19.08.2022р. травми (під час особистого виконання бойового завдання із фізичним знаходженням у районі ведення бойових дій) за рішенням військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_4 .
Будь-яких об`єктивних даних про умови проходження заявником у період 10.12.2022р.-31.12.2022р. військової служби (а саме: знаходження на лікуванні, перебування у відпустці, виконання обов"язків військової служби за посадою) учасниками спору до матеріалів справи не подано, що з огляду на приписи ч.2 ст.79 і 4 ст.161 та ч.3 ст.79 та ч.4 ст.162 КАС України у даному конкретному випадку не є перешкодою для розгляду справи по суті.
12.01.2023р. Військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_5 відносно заявника було складено свідоцтво про хворобу №484 про непридатність до військової служби на підставі ст.81 графи ІІ Розладу хвороб.
Згідно з карткою особового рахунку заявника як військовослужбовця за серпень 2022р. заявнику було нараховано 100.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р., за вересень 2022р. заявнику було нараховано 30.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р., за вересень 2022р. заявнику було нараховано 30.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р., за жовтень 2022р. заявнику було нараховано 66.129,03грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. (51.612,90грн. + 14.516,13грн.), за листопад 2022р. заявнику було нараховано 30.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р., за грудень 2022р. заявнику було нараховано 30.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р.
За викладеними у відзиві на позов твердженнями заявника наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2023р. №2955 було визнано право заявника на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. у розмірі 100.000,00грн. пропорційно за період 19.08.2022р.-17.10.2022р. до настання події перерви у лікуванні через початок виконання обов`язків за штатною посадою військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
При цьому, відповідачем суб`єктом владних повноважень визнано, що станом на 24.04.2023р. ці виплати не проведені через відсутність бюджетного фінансування.
Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу оплати часу військової служби 19.08.2022р.-01.01.2023р. не у повному обсязі за рахунок непроведення платежів з додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному розмірі, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Суспільні відносини з приводу одержання військовослужбовцем органів системи Збройних Сил України винагороди за працю (службу) додатково до ст.43 Конституції України деталізовані приписами ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ), а також нормами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.).
Так, згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За правилом ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168, якою було первісно запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30.000,00грн. та до 100.000,00грн.
Так, у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30.000,00грн. щомісячно є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби у правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.
Також у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у розмірі понад 30.000,00грн. і до 100.000,00грн. є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди; 5) особиста та безпосередня участь особи або у бойових діях, або у заходах з національної безпеки, заходах з оборони, заходах з відсічі і стримуванні збройної агресії; 6) фізичне перебування особи у районах бойових дій чи районах забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони або районах забезпечення здійснення заходів з відсічі і стримуванні збройної агресії.
За одночасної відповідності усім переліченим кваліфікаційним умовам громадянин набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 до 100.000,00грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
У розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ «Про оборону України» бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.
Пунктом 1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 01.04.2022р. №400 право на отримання додаткової винагороди до 100.000,00грн. було поширено на такі категорії осіб які: 1) у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії; 2) захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); 3) загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).
Отже, поранення особи (контузія, травма, каліцтво), пов`язане із захистом Батьківщини під час проходження служби в умовах, за які передбачена виплата додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі до 100.000,00грн., зумовлює збереження права особи на отримання згаданої винагороди у розмірі до 100.000,00грн. як за час проходження стаціонарного лікування після поранення, так і за час знаходження у відпустці для лікування за висновком військово-лікарської комісії після тяжкого поранення як безвідносно до існування будь-яких перерв між стаціонарним лікуванням і відпусткою для лікування, так і безвідносно до вибуття у відпустку для лікування після поновлення виконання обов`язків за військовою посадою.
На момент виникнення спірних правовідносин правила виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 військовослужбовцям Збройних Сил України були деталізовані приписами окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022р. №912/з/29 (далі за текстом Окреме доручення №912/з/29).
Згідно з п.1 Окремого доручення №912/з/29 під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» слід розуміти виконання військовослужбовцем: - бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій; - бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угрупування військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони Держави; - бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення діючих угрупувань військ (сил) оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями; - бойових завдань з ведення руху опору на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником; - завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на територіях, тимчасового окупованих (захоплених) противником; - бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; - бойових завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно-розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб); - виконання бойових завдань з ураження повітряних цілей; - виконання бойових завдань у районах проведення бойових дій з виявлення повітряних цілей; здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою; - здійснення заходів з виводу повітряних суден з під удару противника з виконання зльоту; - виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії.
Згідно з п.3 Окремого доручення №912/з/29 райони ведення бойових дій підлягають визначенню рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України; склад діючих угрупувань Сил оборони держави підлягає визначенню як рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України, так і рішеннями начальника Генерального штабу Збройних Сил України; інші райони ведення бойових дій (у тому числі повітряного простору), в яких здійснювалися заходи з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з визначенням конкретного місця та часу їх проведення підлягають визначенню за рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
Також згідно з п.3 Окремого доручення №912/з/29 документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії повинно відбуватись на підставі: - бойового наказу (бойового розпорядження); - журналу бойових дій, журналу ведення оперативної обстановки, бойового донесення, постовою відомості; - рапорту (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Пунктом п.5 Окремого доручення №912/з/29 було продубльовано та конкретизовано припис постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям особового складу військової частини на підставі наказів командирів військових частин із відображенням у тексті такого наказу бойового наказу (бойового розпорядження).
Відповідно до п.6 Окремого доручення №912/з/29 фізичне складання (існування) рапорту командира відповідного підрозділу з питання призначення додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 поряд із існуванням згаданих у п.3 Окремого доручення №912/з/29 документів є передумовою для прийняття наказу командира військової частини про призначення, обчислення, виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.
Як то указано у п.7 Окремого доручення №912/з/29, підставою для видання наказу щодо виплати додаткової винагороди у розмірі 100.000,00грн. військовослужбовцям, які знаходяться на лікуванні після поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення є довідка про обставини отримання військовослужбовцем поранення за формою згідно з додатком №5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (затверджено наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. №402).
Випадки невиплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 були сформульовані у п.9 Окремого доручення №912/з/29.
У межах спірних правовідносин за участю заявника як військовослужбовця на існування згаданих у п.9 Окремого доручення №912/з/29 обставин не посилається ані позивач, ані відповідач, а тому суд виходить із відсутності таких обставин.
Отже, виплата додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була передбачена в обов`язковому фіксованому розмірі 30.000,00грн. у межах кожного календарного місяця за кожен календарний день обіймання військової посади (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місяці розмір денної виплати складає 1.000,00грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної виплати складає 967,74грн. до утримання податків (зборів)).
Натомість, виплата додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі понад 30.000,00грн. до 100.000,00грн. (тобто до 70.000,00грн.) була передбачена у разі особистого вчинення кожним конкретним військовослужбовцем протягом доби (календарного дня) будь-якого діяння з кола, окреслених у п.1 Окремого доручення №912/з/29 (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місці розмір денної виплати складає 2.333,33грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної виплати складає 2.258,06грн. до утримання податків (зборів)).
Суд підкреслює усвідомлення змісту ст.3 Конституції України (де указано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю), змісту ст.17 Конституції України (відповідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей), змісту ст.65 Конституції України (згідно з якою захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України), усі ризики для життя та здоров`я людини, спричинені безпосереднім та особистим виконанням громадянином завдання із захисту суверенітету України та територіальної цілісності України.
При цьому, суд зважає, що вимога особи про виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у бажаному розмірі одночасно означає і не сформульоване текстуально, але існуюче у реальності звинувачення відповідної компетентної військової посадової особи (командира, начальника) у неправильному обліку часу військової служби, у неправильній кваліфікації умов несення військової служби, у неправильному визначенні розміру додаткової винагороди.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння суб`єкта владних повноважень у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним субєктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах обставини набуття заявником права на одержання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі у місяць пропорційно за період часу 19.08.2022р.-17.10.2022р. визнано відповідачем суб`єктом владних повноважень.
Тому ці обставини не підлягають додатковому доказуванню у межах даного спору.
Позов у справі №520/2224/23 було подано до суду 27.01.2023р., а тому вимога по виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі 100.000,00грн. за місяць відносно календарної дати 01.01.2023р. задоволенню не підлягає, позаяк відповідно до п.8 Розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців, а саме: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий.
Відтак, станом на 27.01.2023р. заявник об`єктивно був не здатен набути права на отримання грошового забезпечення військовослужбовця (у тому числі і у вигляді додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) за 01.01.2023р.
Отже, в частині саме цієї календарної дати позов підлягає залишенню без задоволення.
18.10.2022р. та 19.10.2022р. проходив військову службу на посаді відповідно до наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2022р. №277.
Доводів про безпосередню участь заявника у ці дні у бойових діях або знаходження заявника у ці дні на лікуванні через отримане 19.08.2022р. поранення текст позову не містить.
Доказів про безпосередню участь заявника у ці дні у бойових діях або знаходження заявника у ці дні на лікуванні через отримане 19.08.2022р. поранення до матеріалів справи у порядку ч.2 ст.79 та ч.4 ст.161 і ч.3 ст.79 та ч.4 ст.162 КАС України учасники спору до матеріалів справи не подали, а тому суд виходить із відсутності таких доказів.
Отже, ці календарні дні військової служби заявника не підлягають оплаті додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному розмірі.
З 20.10.2022р. по 08.11.2022р. мала місце подія лікування заявника через отримане 19.08.2022р. поранення.
З викладених вище міркувань суд вважає, що цей період часу військової служби заявника підлягає оплаті додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному розмірі.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2022р. №302 на період 12.11.2022р.-09.12.2022р. заявнику була надана відпустка за станом здоров`я на підставі довідки військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_4 від 08.11.2022р. №2538.
З викладених вище міркувань суд вважає, що цей період часу військової служби заявника підлягає оплаті додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному розмірі.
Стосовно періоду військової служби заявника 10.12.2022р.-31.12.2022р. суд зазначає, що доводів про безпосередню участь заявника у ці дні у бойових діях текст позову не містить.
Доказів про безпосередню участь заявника у ці дні у бойових діях до матеріалів справи у порядку ч.2 ст.79 та ч.4 ст.161 і ч.3 ст.79 та ч.4 ст.162 КАС України учасники спору до матеріалів справи не подали, а тому суд виходить із відсутності таких доказів.
Викладені у тексті позову доводи заявника про перебування у період 09.12.2022р.-31.12.2022р. на лікуванні не підтверджені приєднаними до матеріалів справи доказами.
Так, зі змісту складеного Військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_5 відносно заявника свідоцтвом про хворобу №484 від 12.01.2023р. випливає, що заявник знаходився на лікуванні у зв`язку із отриманим 19.08.2022р. пораненням 19.08.2022р., 20.08.2022р.-14.09.2022р., 20.10.2022р.-08.11.2022р.
Між тим, доказів про перебування заявника на лікуванні у період 10.12.2022р.-31.12.2022р. саме у зв`язку із отриманим 19.08.2022р. пораненням учасниками спору до матеріалів справи не подано.
Тому суд змушений визнати цей довід заявника недоведеним.
Відображені у складеній відповідачем суб`єктом владних повноважень картці особового рахунку заявника як військовослужбовця відомості про виплату заявникові у період 01.08.2022р.-31.12.2022р. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 оцінюються судом як підтвердження факту проходження заявником у цей період часу військової служби на штатній військовій посаді у військовій частині НОМЕР_1 .
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
Звертаючись до суду, заявник сформулював вимогу про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з приводу ненерахування та невиплати додаткової винагороди, встановленої постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 19.08.2022р.-01.01.2023р.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а: 1) як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені; 2) Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи; 3) Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності; 4) встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
У пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи..
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що за період 19.08.2022р.-31.12.2022р. заявнику виплачувалась додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.
Незгода заявника виплатою додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 саме у фіксованому розмірі - 30.000,00грн. не знайшла свого відображення у резолютивній частині позову.
Тому позов за цією вимогою до задоволення не підлягає.
Разом із тим, судом з`ясовано, що діяння суб`єкта владних повноважень з приводу неповної оплати часу військової служби заявника у 19.08.2022р.-17.10.2022р., 20.10.2022р.-08.11.2022р., 12.11.2022р.-09.12.2022р. додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. місячному розмірі пропорційно слід кваліфікувати саме у якості протиправної бездіяльності.
Вимога про стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень 275.196,00грн. коштів задоволенню не підлягає, позаяк у відносинах з проходження громадянином публічної служби належним способом захисту порушеного права (інтересу) особи за загальним правилом (у разі відсутності неспростовних та беззастережних даних про намір суб`єкта владних повноважень ухилитись у майбутньому від виконання рішення суду, що набрало законної сили) є вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити кошти у вигляді грошового забезпечення.
Суд відмічає, що за визначенням п.6 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження, а за змістом п.7 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.
Як то указано у ч.1 ст.47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.
Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
За правовою суттю діяння з приводу невиконання суб`єктом владних повноважень покладеного законом обов`язку з повної оплати праці публічного службовця підлягає кваліфікації у якості бездіяльності, зумовлює виникнення боргу минулих періодів, потребує як видання наказу про призначення виплати (у межах даного спору - додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168), так і ініціювання процедури внесення змін до кошторису бюджетної установи задля отримання додаткових асигнувань.
Протилежне тлумачення змісту перелічених норм права явно та очевидно є неправильним, позаяк призводить до абсолютної неможливості виконання суб`єктом владних повноважень розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, як вимог ст.235 Кодексу законів про працю України в частині оплати часу вимушеного прогулу через незаконне звільнення, так і вимог ст.24 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці», ст.115 Кодексу законів про працю України в частині виплати боргу з винагороди за працю/службу за хронологічно попередні проміжки часу, позаяк такі нездійснені своєчасно витрати минулих періодів взагалі не відображаються у складі відомостей кошторису бюджетної установи на поточний календарний рік за відсутності події видання розпорядчого акту про їх призначення та нарахування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оскільки у ході розгляду справи були підтверджені обставини порушення прав та інтересів заявника за рахунок неповної оплати часу служби у публічно-правових відносинах в частині призначення, обчислення і виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за періоди 19.08.2022р.-17.10.2022р., 20.10.2022р.-08.11.2022р., 12.11.2022р.-09.12.2022р. у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі у межах місяця пропорційно, то порушеному праву заявника за цими епізодами належить надати судовий захист у спосіб, що сформульований у резолютивній частині даного судового акту.
У решті вимог позов належить залишити без задоволення у зв`язку із недоведеністю обставин лікування заявника через отримане 19.08.2022р. поранення та недоведеність обставин знаходження заявника у відпустці за станом здоров`я після завершення лікування заявника через отримане 19.08.2022р. поранення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини.
Розподіл судових витрат має бути проведений відповідно до ст.ст.132-139 КАС України.
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Вийти за межі позову.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_6 ) за періоди 19.08.2022р.-17.10.2022р., 20.10.2022р.-08.11.2022р., 12.11.2022р.-09.12.2022р. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, збільшеної до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим 19.08.2022р. пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 19.08.2022р. пораненням.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_6 ) за періоди 19.08.2022р.-17.10.2022р., 20.10.2022р.-08.11.2022р., 12.11.2022р.-09.12.2022р. додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, збільшену до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим 19.08.2022р. пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 19.08.2022р. пораненням з урахуванням раніше проведених платежів з додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко