Справа № 600/3956/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/3956/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я., позивача ОСОБА_1 , її представника Шеромова В.Д., представників відповідачів Черкеза М.І., Біволаріу В.М., Лорві В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Обласної комунальної медичної установи Центр медико-соціальної експертизи та Міжрайонної загально-профільної медико-соціальної експертної комісії м. Чернівці №1 про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому, враховуючи позовну заяву у новій редакції (вих.№7860/23 від 12.04.2023), просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міжрайонної загально-профільної медико-соціальної експертної комісії м. Чернівці №1, внесене до акту від 26.03.2022 року №147/1 огляду медико-соціальною експертною комісією та викладене у вигляді довідки №7 без дати про невизнання інвалідом ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міжрайонну загально-профільну медико-соціальну експертну комісію м. Чернівці №1 прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 інвалідом 3-ї групи строком на 1 рік.

Справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

Так, у ході судового розгляду справи судом постановлялися ухвали з питань витребування доказів, виклику свідків, призначення експертизи, залишення позову без розгляду, залучення співвідповідача тощо.

Згідно змісту поданих позивачем заяв по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень, позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення МСЕК є протиправним з підстав порушення відповідачем при огляді позивача у 2022 році норм чинного законодавства, яким регулюється процедура проведення такого огляду, у документи внесені недостовірні відомості, а також відповідачем жодним чином необґрунтовано прийняте рішення.

При цьому зазначено, що інвалідність у позивача була встановлена у зв`язку із хронічним захворюванням (назва діагнозу «Первинна позапечінкова портативна гіпертензія з ураженням внутрішніх органів»), що було спричинено видаленням внутрішнього органу (селезінки), що є стійким порушенням функціональним порушенням в організмі. У позивача присутні помірно виражені обмеження до здатності самообслуговування та помірні обмеження у здатності до трудової діяльності, що дають підстави для встановлення їй 3-ї групи інвалідності строком на 1 рік. Протягом всього строку інвалідності (2012-2022), на момент огляду відповідачем у 2022 році, а також станом на час звернення до суду позивач може в своїй професії працювати лише з обмеженим обсягом роботи та в обмежений час. їй протипоказана важка фізична праця тривалі стояння, хода, вимушене положення тіла, напруга черевного пресу, а також робота з хімікатами. За період інвалідності позивача стан її здоров`я не змінювався, що підтверджується копіями індивідуальної програми реабілітації інваліда. Також за період з 2018-2022 роки не змінювались жодні інші показники, які б могли вплинути на не визнання позивача інвалідом. Для продовження встановленої інвалідності, позивач щороку повторно протягом 10 років, у тому числі в 2018-2022 роках, проходила огляд у МСЕК. До 2022 року відповідач позивачу продовжував встановлену інвалідність 3-ї групи. У 2022 році огляд відбувся 16 березня, після якого МСЕК прийняла рішення про не визнання позивача інвалідом.

На думку позивача, у відповідача як у суб`єкта владних повноважень за наявності підстав є обов`язок продовжити встановлену їй інвалідність 3-ї групи, що щорічно з 2012 року і вчинялось відповідачем до 2022 року, однак у 2022 році відповідач протиправно не визнав позивача інвалідом чим безпідставно і необґрунтовано змінив своє рішення.

Вказувалось позивачем і про те, що її огляд у березні 2022 року відповідачем фактично (фізично) не відбувався, а прийняте й оскаржуване рішення є необ`єктивним та безпідставним, складений за результатом огляду Акт №147/1 містить низку недоліків та недостовірної інформації, що свідчить про порушення процедури проведення огляду позивача.

Крім цього, на думку позивача, дії відповідача та прийняте оскаржуване рішення порушують принцип правової визначеності, оскільки за однакових норм права, а також інших обставин відповідач прийняв у 2022 році рішення щодо позивача протилежне рішенню, прийнятому ним у 2021 році.

Згідно поданих відповідачами заяв по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень, відповідачі щодо задоволення позовних вимог заперечували та просили суд у позові відмовити. Вказували про законність та обґрунтованість оскаржуваного позивачем рішення, при прийнятті якого були враховані та досліджені документи, прийняті після проведення необхідних досліджень медичної документації, яка включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження позивача членами комісії. Зазначено відповідачами і про дотримання процедури огляду позивача. Також відповідачами, з огляду на зміст заявлених позовних вимог, вказувалось, що суд не може здійснювати власну оцінку законності прийняття певного висновку, оскільки суд не є спеціалізованою установою в медичній сфері і тому оцінка законності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово визнавалася особою з інвалідністю 3-ої групи. Інвалідність позивача встановлена у зв`язку із хронічним захворюванням (назва діагнозу «Первинна позапечінкова портативна гіпертензія з ураженням внутрішніх органів»), яке спричинено видаленням внутрішнього органу (селезінки), що є стійким порушенням функціональним порушенням в організмі. За період інвалідності ОСОБА_1 стан її здоров`я не змінювався, що підтверджується наявними у справі Формами індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається медико-соціальними експертними комісіями.

З метою продовження встановленої інвалідності, позивач проходила огляд у МСЕК.

Так, у березні 2022 року Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1 проведено медичний огляд позивача на предмет визнання її особою з інвалідністю.

Згідно Акту №147/1 огляду МСЕК від 16.03.2022 року та Довідки № 7 (без дати) про невизнання інвалідом, виданих Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1, ОСОБА_1 не визнано інвалідом.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до обласної МСЕК щодо проведення її повторного огляду та перегляду рішення МСЕК №1, на що отримала відповідь про те, що обласна МСЕК не має підстав для її огляду в порядку оскарження рішення у зв`язку із невчасним оскарженням дій первинної комісії та відсутності свіжих та достовірних відомостей про стан здоров`я на день надання відповіді, що вбачається з листа обласної МСЕК від 15.06.2022 року №161.

Листом від 11.10.2022 року №253 ОКМУ Центр медико-соціальної експертизи повідомив ОСОБА_1 про направлення на її адресу листа обласної МСЕК від 15.06.2022 року №161, а також звернута увага на неприпустимість звернення з повторними заявами з тих же самих питань, які вже порушувалися та на які надано письмову відповідь.

Крім цього, згідно наявних у справі матеріалів, ОСОБА_1 зверталася до Міністерства охорони здоров`я України зі скаргою на рішення обласної МСЕК ОКМУ Центр медико-соціальної експертизи, на що отримала лист-відповідь від 18.11.2022 року про доручення Департаменту охорони здоров`я Чернівецької обласної військової адміністрації опрацювати поставлені нею питання.

Згодом позивач отримала лист від Чернівецької обласної військової адміністрації від 27.02.2023 року з повідомленням про обставини, що склалися між ОСОБА_1 та МСЕК з приводу невизнання її особою з інвалідністю.

Отже, не погоджуючись із рішенням Міжрайонної загально-профільної медико-соціальної експертної комісії м. Чернівці №1 про невизнання інвалідом, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, варто зазначити таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Таким чином, під рішенням розуміється владне волевиявлення суб`єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов`язковий характер та породжує певні правові наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи, звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з цим позовом обумовлено незгодою із рішенням про невизнання її інвалідом, що оформлене довідкою №7, складеною за результатом проведеного медичного огляду 16.03.2022 року.

З названої довідки та Акту №147/1 огляду МСЕК від 16.03.2022 року вбачається, що такі фактично прийняті Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1.

Саме назване рішення в розумінні наведених процесуальних приписів є рішенням суб`єкта владних повноважень та предметом даного позову, якому і надаватиметься правова оцінка судом, тобто дотримання відповідним суб`єктом критеріїв, наведених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи наведене та з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та визначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зазначити, що оскаржуване у цій справі рішення повинно ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованим, тобто таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Згідно статті 2 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року №875-XII (далі Закон №875-XII в редакції на час виникнення спірних відносин) особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до статті 3 Закону №875-XII інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських об`єднань осіб з інвалідністю.

Згідно пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 (далі - Положення про медико-соціальну експертизу в редакції на час виникнення спірних відносин) медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 4 Положення про медико-соціальну експертизу передбачено, що медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Обов`язки і права комісій встановлює пункт 11 Положення про медико-соціальну експертизу, згідно якого міські, міжрайонні, районні комісії серед іншого визначають, зокрема, ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв.

Згідно пункту 17 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 19 Положення про медико-соціальну експертизу передбачено, що комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Відповідно до пункту 20 Положення про медико-соціальну експертизу комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України.

Так, згідно пункту 1.10. розділу І Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 05.09.2011 №561, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за №1295/20033, при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Отже, з наведеного вбачається, що для встановлення інвалідності проводиться медико-соціальна експертиза, яка проводиться особам за умови направлення їх лікувальним закладом охорони здоров`я, після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів щодо таких осіб, та за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму. Рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження, в тому числі і опитування особи-хворого членами комісії.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що згідно приписів пункту 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов. Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Вирішуючи спір, суд зауважує, що особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Однак Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1 як суб`єктом владних повноважень не доведено суду обґрунтованості прийняття оскаржуваного позивачем рішення про невизнання інвалідом.

Так, відповідачем не доведено, що при огляді у МСЕК було проведено об`єктивне й неупереджене вивчення документів щодо ОСОБА_1 , поданих на підтвердження стійкого порушення функцій її організму, обумовленого захворюванням (назва діагнозу «Первинна позапечінкова портативна гіпертензія з ураженням внутрішніх органів»), що спричиняє обмеження нормальної життєдіяльності. При цьому не враховано, що ОСОБА_1 уже була раніше визнана особою з інвалідністю 3-ї групи, а за період інвалідності стан її здоров`я не змінювався, що підтверджується, зокрема, наявними у справі Формами індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається медико-соціальними експертними комісіями за попередні роки.

У ході судового розгляду справи ОСОБА_1 наголошувала на тому, що у березні 2022 року при огляді у МСЕК, усупереч наведеним вище нормам, її фактично оглянуто не було та не проведено її опитування членами комісії.

Указаного Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1 на підставі належних та достовірних доказів не спростовано.

Разом з цим відповідачами не надано суду протокол засідання комісії від 16 березня 2022 року щодо ОСОБА_1 , до якого, згідно вимог пункту 19 Положення про медико-соціальну експертизу, вносяться відомості щодо результату експертного огляду і прийнятого рішення.

Надання відповідачем лише Журналу №1 протоколів засідань загально профільної МСЕК №1 за 2022 рік, у якому міститься запис про протокол засідання комісії від 16 березня 2022 року, на якому проводився огляд ОСОБА_1 , не свідчить про дотримання відповідачем вимог пункту 19 Положення про медико-соціальну експертизу, якими чітко визначений обов`язок складання саме протоколу засідання комісії, який, як і акт огляду, має бути підписаний головою комісії та її членами й засвідчений печаткою.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що у пункті 24 Положення про медико-соціальну експертизу зазначено, що форма документів, що використовується у роботі комісій, затверджується МОЗ.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30.07.2012 №577, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 5 вересня 2012 р. за №1508/21816, «Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях» затверджено форми первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях.

Зокрема, затверджено форми облікової документації:

- форму первинної облікової документації №157/о «Акт огляду медико-соціальною експертною комісією» та інструкцію щодо її заповнення;

- форму первинної облікової документації № 157-1/о «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією» та інструкцію щодо її заповнення;

- форму первинної облікової документації № 167/о «Довідка про невизнання інвалідом» та інструкцію щодо її заповнення.

Порядок заповнення форми первинної облікової документації «Акт №_огляду медико-соціальною експертною комісією» (форма №157/о) визначає Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації №157/о «Акт №_огляду медико-соціальною експертною комісією», затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України 30.07.2012 № 577, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 5 вересня 2012 р. за № 1508/21820 (далі Інструкція №577).

Так, згідно пункту 2 Інструкції №577 форма № 157/о призначена для запису основних медичних даних і соціальних факторів, необхідних для винесення експертного рішення та його обґрунтування. У формі № 157/о вказуються умови і характер праці, які рекомендуються інвалідам, та інші заходи, які сприятимуть відновленню їх працездатності.

Аналіз наявного у справі Акту №147/1 огляду МСЕК від 16.03.2022 року, складеного саме за формою №157/о, свідчить про недотримання Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1 вимог Інструкції №577. Зокрема, порушено вимоги пунктів 6, 24 -26, 28, 29 Інструкції №577, що виразилось у не заповненні усіх пунктів Акту №147/1, заповнення пункту 27 Акту №147/1 не зі слів хворого - ОСОБА_1 , відсутність у підпунктах 28.6.2, 28.6.3, 28.6.4 Акту №147/1 відомостей про результати огляду хворого профільним лікарем (таким у ситуації ОСОБА_1 , якій раніше було встановлено діагноз «Первинна позапечінкова портативна гіпертензія з ураженням внутрішніх органів», є гастроентеролог) тощо.

Крім цього, згідно пункту 39 Інструкції №577 у пункті 34 зазначається обґрунтування прийнятого рішення про групу, причину, час настання інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності, потреба в додаткових видах допомоги в необхідних випадках з посиланням на відповідний пункт нормативно-правового акта.

Втім, у пункті 34 Акту №147/1, усупереч наведеному, в обґрунтування прийнятого рішення вказано лише про консультацію 15.03.2022 року з обласною МСЕК, а як висновок зазначено: «наявна у хворої патологія наданий час її не інвалідизує».

При цьому у ході судового розгляду справи відповідачем - Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1 не надано суду обґрунтованих доводів як щодо необхідності проведення консультації у обласної МСЕК стосовно ситуації з позивачем, так і належних та достовірних доказів проведення такої консультації, її результатів.

Викладене у своїй сукупності дає суду підстави для висновку про те, що оскаржуване позивачем рішення МСЕК про невизнання інвалідом прийнято не на підставі повного медичного обстеження ОСОБА_1 ; без об`єктивного і повного вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюванням ОСОБА_1 , яке спричиняє обмеження нормальної життєдіяльності особи; без фактичного її огляду й без опитування хворої членами комісії, тобто з порушенням встановленої законодавством процедури огляду МСЕК.

Перевіряючи дії (рішення) суб`єкта владних повноважень, які зумовили звернення позивача до суду з цим позовом, на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при їх вчиненні (прийнятті) відповідач:

- діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

- необґрунтовано;

- нерозсудливо;

- без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямована ця дія (рішення);

- без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Отже, оскаржуване позивачем рішення Міжрайонної загально-профільної медико-соціальної експертної комісії м. Чернівці №1, внесене до Акту №147/1 огляду МСЕК від 16.03.2022 року та викладене у Довідці №7 про невизнання інвалідом ОСОБА_1 , є протиправним, а тому підлягає скасуванню,

Приходячи до такого висновку, суд також виходить з наступного.

З обставин справи вбачається та не заперечувалось відповідачами те, що ОСОБА_1 до огляду МСЕК у березні 2022 року неодноразово визнавалась особою з інвалідністю 3-ї групи. Як наголошувала позивач, стан її здоров`я в цілому не змінювався, а тому вона мала правомірні очікування на те, що і за результатом огляду МСЕК у березні 2022 року їй буде, фактично, продовжено статус особи з інвалідністю 3-ї групи.

Так, суд зауважує, що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України).

Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Відповідно до частини другої статі 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, за змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності, при цьому державні органи повинні дотримуватися принципу належного урядування (рішення ЄСПЛ «Суханов та Ільченко проти України», «Рисовський проти України», «Лелас проти Хорватії», «Копецький проти Словаччини» тощо).

Принцип захисту законних очікувань та принцип правової визначеності є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права.

Враховуючи викладене та керуючись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша статті 8 Конституції України, частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України), суд вважає, що Міжрайонною загально-профільною медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці №1 у спірних відносинах не дотримано указаних вище принципів та не об`єктивно, без урахування усіх обставин у ситуації з ОСОБА_1 , з порушенням встановленої законодавством процедури прийнято рішення про невизнання її інвалідом.

Отже, заявлені позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення підлягають задоволенню.

Водночас, зважаючи на наведені вище норми, які регулюють спірні відносини, та враховуючи те, що повноваження щодо встановлення особі групи інвалідності є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією МСЕК, а суд не є спеціалізованою установою в медичній сфері й не може зобов`язати відповідного суб`єкта владних повноважень імперативно визнати особу такою, що має певну групу інвалідності, то суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Міжрайонну загально-профільну медико-соціальну експертну комісію м. Чернівці №1 прийняти рішення про визнання її інвалідом 3-ї групи строком на 1 рік.

Отже, позов у вказаній частині задоволенню не підлягає.

Поряд з цим припасами статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у даній ситуації буде визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення про невизнання інвалідом із зобов`язанням Міжрайонну загально-профільну медико-соціальну експертну комісію м. Чернівці №1 повторно провести огляд ОСОБА_1 на предмет визнання її особою з інвалідністю.

Такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довела незаконність оскаржуваного рішення, натомість відповідачами не доведено його обґрунтованості.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до наявної у справі квитанції від 17.11.2022 року позивачем при звернені до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн.

За таких обставин вказана сума підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

До цього суд зазначає, що оскільки згідно змісту Положення про Чернівецьку міжрайонну медико-соціальну експертну комісію загального профілю, затвердженого головним лікарем головним експертом ОКМУ «ЦЕНР МСЕ» від 06 лютого 2003 року, та Положення про Чернівецьку обласну комунальну медичну установу Центр медико-соціальної експертизи, затвердженого начальником ОЗ ОДА від 16 січня 2003 року, фінансування витрат на утримання Міжрайонної комісії загального профілю здійснюється за рахунок асигнувань на утримання обласного Центру медико-соціальної експертизи, до структури якого і входить МСЕК загального профілю, то судові витрати на користь позивача підлягають стягненню саме за рахунок бюджетних асигнувань Обласної комунальної медичної установи Центр медико-соціальної експертизи.

Керуючись статтями 6, 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міжрайонної загально-профільної медико-соціальної експертної комісії м. Чернівці №1, внесене до Акту №147/1 огляду МСЕК від 16.03.2022 року та викладене у Довідці №7 про невизнання інвалідом ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міжрайонну загально-профільну медико-соціальну експертну комісію м. Чернівці №1 повторно провести огляд ОСОБА_1 на предмет визнання її особою з інвалідністю.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Обласної комунальної медичної установи Центр медико-соціальної експертизи на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 27 квітня 2023 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідачі: Обласна комунальна медична установа Центр медико-соціальної експертизи (вул. Руська, 7, м. Чернівці, 58008, ), Міжрайонна загально-профільна медико-соціальна експертна комісія м. Чернівці №1 (вул. Руська, 7, м. Чернівці, 58008).

Суддя О.П. Лелюк