Справа № 300/2022/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2022/22 пров. № А/857/418/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Обрізка І.М., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Скільським І.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ в Одеській області, відповідач-2), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області про відмову у призначенні йому пенсії, згідно поданої заяви від 08.09.2021 та зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 04.09.2021, наступного дня після досягнення пенсійного віку, врахувавши до стажу роботи за Списком №1 періоди роботи, а саме : з 04.07.1988 по 20.12.1988 - дефектоскопістом по рентгеногамаграфуванню будівельної лабораторії тресту «Калушхімремонт», з 18.10.2004 по 05.07.2005 - слюсарем-ремонтником в цеху виробництва галоїдопохідного етилену 1, 2 дихлоретану ЗАТ «Магній», до стажу роботи за Списком №2 періоди роботи, а саме : з 01.12.1987 по 03.07.1988, з 20.03.1989 по 04.06.2001 - слюсарем-ремонтником тресту «Калушхімремонт» (за включенням періодів перебування у безоплатних відпустках понад 1 місяць у рік), з 19.12.2011 по 30.03.2012, з 03.05.2012 по 31.08.2012 - газорізальником у ТзОВ «Дунайводбуд-17», з 07.07.2005 по 18.02.2008, з 01.07.2013 по 05.12.2013, з 16.11.2017 по 03.09.2021 - газорізальником у ТзОВ «Даноша».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області про відмову у призначенні пенсії №35 від 15.09.2021, зобов`язано ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 16.11.2017 по теперішній час на посаді газорізальника у ТзОВ «Гудвеллі Україна» до пільгового стажу за Списком №2, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах та зобов`язано ГУ ПФУ в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 08.09.2021, за результатами розгляду якої було прийнято оспорюване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині постанову, якою задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно визначив спірні та безспірні періоди його роботи, не вирішив заявлені позовні вимоги в повному обсязі, чим допустив формальний підхід до розгляду справи. Також обраний судом спосіб захисту його прав не можна вважати ефективним, оскільки він призведе до нових звернень із позовом до суду. В розглядуваному випадку суд повинен відновити його порушене право шляхом зобов`язання пенсійного органу прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана протиправною, а інших підстав для відмови не вбачається.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Івано-Франківській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 08.09.2021 звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, за результатами розгляду якої ГУ ПФУ в Одеській області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №35 від 15.09.2021, з оскільки до пільгового стажу не зараховано періоди роботи з шкідливими та важкими умовами праці з 16.11.2017 по теперішній час, оскільки відсутні накази про підсумки атестації.

Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а тому з метою захисту права позивача, підлягає задоволенню похідна вимога щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати позивачу період роботи з 16.11.2017 по теперішній час на посаді газорізальника у ТОВ «Гудвеллі Україна» до пільгового стажу за Списком №2, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Суд також вважав, що вимога зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах, є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язати відповідача призначити таку пенсію.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України кожному гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058).

Статтею 8 Закону №1058 передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

За змістом ч.3 ст.4 Закону №1058, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст.5 цього Закону, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Статтею 26 Закону №1058 встановлені умови призначення пенсії за віком. Зокрема, за загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності відповідного страхового стажу, визначеного у даній статті.

Водночас, нормами ч.1 ст.114 цього Закону визначено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Отже, обов`язковою умовою для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону №1058, є наявність необхідного страхового стажу (в тому числі пільгового) та досягнення особою визначеного законодавством пенсійного віку.

Статтею 24 Закону №1058 визначено порядок обчислення страхового стажу. Страховий стаж - це період (строк), упродовж якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і за який щомісяця сплачено страхові внески в сумі, не меншій за мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами ПФ України відповідно до вимог Закону №1058 за відомостями, що містяться в системі персоніфікованого обліку. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувались до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що було чинним раніше, крім випадків, передбачених Законом №1058.

Згідно ч.1 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст.62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить стаття 48 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637) регламентовано порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п.18 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).

Відповідно до п.2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться : відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п.2.4 Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Із наведених законодавчих норм слідує, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках, а саме : за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 видно, що позивач працював у період з 04.07.1988 по 20.12.1988 - дефектоскопістом по рентгеногамаграфуванню будівельної лабораторії тресту Калушхімремонт, з 18.10.2004 по 05.07.2005 - слюсарем-ремонтником в цеху виробництва галоїдопохідного етилену 1,2 дихлоретану ЗАТ Магній; з 01.12.1987 по 03.07.1988, з 20.03.1989 по 04.06.2001 - слюсарем-ремонтником тресту «Калушхімремонт» (за включенням періодів перебування у безоплатних відпустках понад 1 місяць у рік), з 19.12.2011 по 30.03.2012, з 03.05.2012 по 31.08.2012 - газорізальником у ТзОВ Дунайводбуд-17, з 07.07.2005 по 18.02.2008, з 01.07.2013 по 05.12.2013, з 16.11.2017 по 03.09.2021 - газорізальником у ТзОВ Даноша.

Як видно із змісту оспорюваного рішення відповідач 2 вказав лише щодо періоду роботи з 16.11.2017 по теперішній час на посаді газорізальником в ТзОВ Гудвеллі Україна, який не зарахував до пільгового стажу позивача у зв`язку з тим, що відсутня атестація робочих місць, що затверджується висновком Державної експертизи умов праці.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в тексті рішення про відмову у призначенні пенсії не наведено висновків стосовно інших вищевказаних періодів роботи, крім констатації підтвердження страхового стажу позивача тривалістю 32 роки 02 місяці, відсутності необхідного пільгового стажу за Списком № 2 - 12 років 06 місяців та наявності пільгового стажу за Списком № 2 тривалістю 03 роки 08 місяців.

Колегія суддів зазначає, що розрахунок стажу позивача не охоплює всі періоди його роботи, зокрема, спірні періоди, причини їх неврахування пенсійним органом взагалі не наведені.

На думку колегії суддів, зміст такого висновку пенсійного органу носить загальний та поверхневий характер, через що допускає неоднозначне його розуміння.

Як видно з матеріалів справи, позивачу не зараховано до стажу його роботи за Списком №1 періоди роботи з 04.07.1988 по 20.12.1988 - дефектоскопістом по рентгеногамаграфуванню будівельної лабораторії тресту Калушхімремонт, з 18.10.2004 по 05.07.2005 - слюсарем-ремонтником в цеху виробництва галоїдопохідного етилену 1, 2 дихлоретану ЗАТ Магній; до стажу роботи за Списком №2 періоди роботи з 01.12.1987 по 03.07.1988, з 20.03.1989 по 04.06.2001 - слюсарем-ремонтником тресту Калушхімремонт (за включенням періодів перебування у безоплатних відпустках понад 1 місяць у рік), з 19.12.2011 по 30.03.2012, з 03.05.2012 по 31.08.2012 - газорізальником у ТзОВ Дунайводбуд-17, з 07.07.2005 по 18.02.2008 , з 01.07.2013 по 05.12.2013 - газорізальником у ТзОВ Даноша.

Колегія суддів зазначає, що позивачем на підтвердження пільгового стажу роботи до заяви долучено копію трудової книжки, архівні довідки та накази про роботу у тресті Калушхімремонт, наказ про проведення атестації робочих місць у ВАТ Калушхімремонт, довідки та накази ЗАТ Магній, копії наказів, копія карти умов праці, висновок експертизи якості проведення атестації робочих місць №1355/2 ТзОВ Даноша та інші, які є наявнми в матеріалах справи.

При цьому, важливим у цій ситуації є поведінка самого відповідача, який не роз`яснив позивачу необхідність збору та представлення відповідних документів, а також не звернувся самостійно із запитом про витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей, однак прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії.

Водночас, вказана зміна кваліфікації підстав відмови у призначенні пенсії суб`єктом владних повноважень в судових процедурах, є неприйнятною з огляду на принцип правової визначеності, який притаманний як судовим рішенням, так і рішенням суб`єктів владних повноважень. Запровадження позиції зміни підстав прийняття рішень, після їх прийняття, як способу реалізації владних управлінських функцій, призведе до свавілля суб`єктів владних повноважень.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи об`єктивно підтверджується пільговий та загальний трудовий стаж роботи позивача, через що він має право на призначення пенсії згідно ст.114 Закону №1058.

Таким чином, відмова пенсійного органу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах є протиправною та не ґрунтується на вимогах закону.

Колегія суддів зазначає, що записами у трудовій книжці позивача підтверджується факт його роботи у спірних періодах на посадах, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення.

В частині вирішення вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог процесуального закону, суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для призначення йому спірної пенсії.

Разом з тим, за наведених обставин судом не встановлено, що оцінка правомірності відмови у призначенні пенсії стосувалася лише тих мотивів, які наведені в оспорюваному рішенні. Однак, під час судового розгляду не встановлено у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення такої пенсії.

Вказані дії (в тому числі перевірка заявленого стажу) належать до повноважень пенсійного органу і суд позбавлений можливості за таких умов вирішувати питання про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах.

Також зобов`язання зарахування певних періодів роботи до страхового стажу позивача буде призводити до відновлення його права на пенсійне забезпечення, сприятиме своєчасному вирішенню спірного питання і унеможливить виникнення умов для безпідставної тяганини через дії відповідача, який свої висновки про відмову в призначенні пенсії сформував непослідовно, нечітко та неповно.

При повторному розгляді заяви позивача також в обов`язковому порядку повинні бути враховані відповідачем висновки судового рішення. Такі твердження під час вирішення наведеного спору колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч.3 ст.46 Основного Закону).

Конституційний Суд України у п.3.4 Рішення від 18.06.2007 № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99, від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини №3477-IV від 23.02.2006 передбачено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у п.п.52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів надає перевагу найбільш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України, у зв`язку з чим дійшла до висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову в частині, яка оскаржена позивачем, з вищенаведених мотивів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року по справі №300/2022/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування наступні періоди роботи, а саме :

за Списком №1 : з 04 липня 1988 року по 20 грудня 1988 року - дефектоскопістом по рентгеногамаграфуванню будівельної лабораторії тресту Калушхімремонт, з 18 жовтня 2004 року по 05 липня 2005 року - слюсарем-ремонтником в цеху виробництва галоїдопохідного етилену 1, 2 дихлоретану ЗАТ Магній; за Списком №2 : з 01 грудня 1987 року по 03 липня 1988 року, з 20 березня 1989 року по 04 червня 2001 року - слюсарем-ремонтником тресту Калушхімремонт (за включенням періодів перебування у безоплатних відпустках понад 1 місяць у рік), з 19 грудня 2011 року по 30 березня 2012 року, з 03 травня 2012 року по 31 серпня 2012 року - газорізальником у ТзОВ Дунайводбуд-17, з 07 липня 2005 року по 18 лютого 2008 року, з 01 липня 2013 року по 05 грудня 2013 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08 вересня 2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (із доданими до неї підтверджуючими документами) та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді І. М. Обрізко
С. М. Шевчук