Справа № 160/2835/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року Справа № 160/2835/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №23 від 20.09.2022р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15.02.2023р. через систему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та, з урахуванням позовної заяви (нова редакція) від 21.02.2023р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №23 від 20.09.2022 про відмову позивачеві у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.09.2022 про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із додатковим зарахуванням до страхового стажу періодів роботи позивача, зазначених в трудовій книжці НОМЕР_1 , а також діяльності як фізичної особи - підприємця з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р., з 01.01.2004р. по 31.10.2004р.;

- стягнути на користь позивача судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.09.2022р. вона звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії №23 від 20.09.2022р. позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком та у рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки титульна сторінка трудової книжки завірена печаткою не тієї організації, яка розпочала перший запис трудової діяльності, що є порушенням п.2.11 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993р., а також є розбіжності між даними індивідуальних відомостей про застраховану особу та періодами робіт, які зазначені у трудовій книжці, для зарахування періодів роботи необхідно долучити уточнюючі довідки видані на підставі первинних документів; стаж роботи з 01.12.2002р. враховано по даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку. Позивач звернулась до пенсійного органу із заявою щодо надання роз`яснень з приводу підстав прийняття оскаржуваного рішення. Листом №34454-26801/Г-01/8-0400/22 від 09.11.2022р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що оскаржуване рішення №23 від 20.09.2022р. про відмову у призначенні їй пенсії за віком було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області через відсутність необхідного страхового стажу; до страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки, оскільки титульний аркуш не завірено печаткою підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка (пункт 2.11 Інструкції №162); надано роз`яснення щодо умов для зарахування до страхового стажу періодів підприємницької діяльності. Позивач вважає оскаржуване рішення пенсійного органу протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки підстави для відмови у призначенні пенсії за віком надумані та штучні, не ґрунтуються на чинному законодавстві та суперечать документам, поданим позивачем для призначення пенсії; разом із заявою про призначення пенсії до пенсійного органу була надана належно заповнена трудова книжка, всі записи в ній виконані належним чином, до змісту записів про місця і періоди роботи відповідач не пред`явив жодних претензій; п.2.11 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, на порушення якого посилається відповідач-1 в оскаржуваному рішенні, не містить вимог до печатки підприємства на титульній сторінці трудової книжки; період підприємницької діяльності позивача підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи; зважаючи, що держава має зберігати документи про сплату внесків до бюджету, то позивач не повинна нести ризики і відповідати за відсутність даних у державних реєстрах і базах даних. Окрім того, позивач зазначає, що попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 9000 грн, докази про відповідні судові витрати будуть надані протягом 5 днів після ухвалення судом рішення у справі. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини. У відповіді на відзив від 18.04.2023р. позивач посилається на ті ж самі обставини, що і у позові (а.с.120-122).

Ухвалою суду від 27.02.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, залучено до участі в цій справі Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якості другого відповідача, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідачів-1, 2, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.64-65).

27.03.2023р. засобами поштового зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача-1 (Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області) надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому останній просив в задоволенні адміністративного позову позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів; розглянувши подані позивачем документи, враховуючи відсутність необхідного пакета документів та сплати страхових внесків у спірний період, страховий стаж обчислений на підставі індивідуальних відомостей (з 01.12.2002) про застраховану особу, що містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та становить 26 років 11 місяців 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по віку; до заяви про призначення пенсії позивач долучила трудову книжку НОМЕР_1 , однак титульна сторінки не завірена печаткою організації, що розпочала перший запис трудової діяльності; Головним управлінням виявлено розбіжності між даними індивідуальних відомостей про застраховану особу та періодами робіт, які зазначені у трудовій книжці, а саме: згідно запису № 19 у трудовій книжці ОСОБА_1 у 2002 прийнята на посаду комерційного директора ПКФ ЕМУ-9, запис № 20 відсутній, тоді як, згідно даних, що містяться в системі персоніфіковано обліку у 2002 звітному році страхувальником зазначено ТзОВ Юнікс (а.с.78-85).

30.03.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача-2 (Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову позивача в повному обсязі посилаючись на те, що відповідно до розрахунку стажу (для визначення права на пенсію форма РС-право) обрахованого по 30.06.2022, страховий стаж ОСОБА_1 , з врахуванням періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.11.2004 по 31.12.2004, становить 27 років 1 місяць 10 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком, при цьому, до страхового стажу позивача не зараховано період робот, зазначений у трудовій книжці НОМЕР_1 та період здійснення підприємницької діяльності як фізична особа підприємець з 29.03.2001 по 30.11.2002, з 01.01.2003 по 30.11.2003, з 01.01.2004 по 31.10.2004; при дослідженні трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 встановлено, що титульний аркуш не завірено печаткою підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка, тому відсутні підстави для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи згідно записів наведеної трудової книжки; період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку, тоді як, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку; індивідуальні відомостей про застраховану особу позивача Реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС (Довідка ОК-5) не містять інформації про суми нарахованого доходу та сплачених внесків за період з 29.03.2001 по 30.11.2002, з 01.01.2003 по 30.11.2003 та сплачених внесків за період з 01.01.2004 по 31.10.2004, також і доказів перебування на спрощеній системі оподаткування, як то спеціальний торговий патент, свідоцтво про сплату єдиного податку, патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, позивачем не надано. Окрім того, відповідач-2 вказує на свої дискреційні повноваження у спірних правовідносинах (а.с.88-91).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 27.04.2023р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

14.09.2022р. ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копіями відповідної заяви та розписки-повідомлення, наявними у справі (а.с.29,104).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії №23 від 20.09.2022р. позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком та у рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки титульна сторінка трудової книжки завірена печаткою не тієї організації, яка розпочала перший запис трудової діяльності, що є порушенням п.2.11 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993р., а також є розбіжності між даними індивідуальних відомостей про застраховану особу та періодами робіт, які зазначені у трудовій книжці, для зарахування періодів роботи необхідно долучити уточнюючі довідки видані на підставі первинних документів; стаж роботи з 01.12.2002р. враховано по даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку, що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.26,40,62,77,106,110).

Позивач звернулась до пенсійного органу із заявою щодо надання роз`яснень з приводу підстав прийняття оскаржуваного рішення (а.с.33,34).

Листом №34454-26801/Г-01/8-0400/22 від 09.11.2022р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що оскаржуване рішення №23 від 20.09.2022р. про відмову у призначенні їй пенсії за віком було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області через відсутність необхідного страхового стажу; до страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки, оскільки титульний аркуш не завірено печаткою підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка (пункт 2.11 Інструкції №162); надано роз`яснення щодо умов для зарахування до страхового стажу періодів підприємницької діяльності, що підтверджується змістом копії відповідного листа (а.с.36-39).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача-1 №23 від 20.09.2022 про відмову позивачеві у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з чим позивач просить захистити її порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання такого рішення протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути заяву позивача від 14.09.2022 про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із додатковим зарахуванням до страхового стажу періодів роботи позивача, зазначених в трудовій книжці НОМЕР_1 , а також діяльності як фізичної особи - підприємця з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р., з 01.01.2004р. по 31.10.2004р.; стягнути на користь позивача судові витрати.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у редакції чинній станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії за віком (далі Закон №1058), було встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

За приписами ч.4 ст.26 Закону №1058 визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3-1 розділу XV Закону №1058 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди, зокрема, ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

За приписами п.1, п.2, п.3, п.4 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 доповнено пункт 4 Порядку №637, новим абзацом, зокрема: періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Тобто, вказаними змінами законодавець передбачив зарахування як до трудового, так і до страхового стажу фізичних осіб - підприємців періоди провадження ними господарської діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, незалежно від сум сплачених ними страхових внесків (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності.

При цьому, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у періоди з 18.06.1984р. по 31.12.2003р. була найманим працівником на багатьох підприємствах, що підтверджується копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 , наявною у справі (а.с.18-24,97-103).

Разом з тим, наведені періоди роботи не було зараховано відповідачем до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком відповідно до ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення (на підставі записів у трудовій книжці), так як титульна сторінка трудової книжки завірена печаткою не тієї організації, яка розпочала перший запис трудової діяльності, що є порушенням п.2.11 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993р., а також є розбіжності між даними індивідуальних відомостей про застраховану особу та періодами робіт, які зазначені у трудовій книжці, що підтверджується копіями оскаржуваного рішення №23 від 20.09.2022р. та листа №34454-26801/Г-01/8-0400/22 від 09.11.2022р. (а.с.26,36-39,40,62, 77,106,110).

Тобто, фактично, вказані періоди роботи позивача не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком, у зв`язку з виявленими недоліками при заповненні трудової книжки позивача відповідальними працівниками підприємств, на яких позивач працювала.

У спірний період роботи позивача діяли Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях Державного комітету СРСР по труду та соціальним питанням від 20.06.1974р. №162 (далі Інструкція №162) та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Трудовая книжка является основным документом о трудовой деятельности рабочих и служащих. Трудовые книжки ведутся на всех рабочих и служащих государственных, кооперативных и общественных предприятий, учреждений и организаций*, проработавших свыше 5 дней, в том числе на сезонных и временных работников, а также на нештатных работников при условии, если они подлежат государственному социальному страхованию.».

Відповідно до п.2.3. Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Все записи в трудовой книжке о приеме на работу, переводе на другую постоянную работу или увольнении, а также о награждениях и поощрениях вносятся администрацией предприятия после издания приказа (распоряжения), но не позднее недельного срока, а при увольнении - в день увольнения и должны точно соответствовать тексту приказа (распоряжения).».

Згідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.2. Інструкції №58 визначено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п.2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Тобто, враховуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу.

Окрім того, в період з 29.03.2001р. по 05.07.2016р. позивач здійснювала підприємницьку діяльність, що підтверджується копіями свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи від 29.03.2001р. та листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області №198/6-04-36-24-11-13 від 02.01.2023р. (а.с.25,27-28).

При цьому, період підприємницької діяльності позивача, зокрема, з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р., з 01.01.2004р. по 31.10.2004р. не було зараховано відповідачем до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком, оскільки відсутній необхідний пакет документів та сплата страхових внесків у спірний період, індивідуальні відомостей про застраховану особу позивача Реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС (Довідка ОК-5) не містять інформації про суми нарахованого доходу та сплачених внесків за період з 29.03.2001 по 30.11.2002, з 01.01.2003 по 30.11.2003 та сплачених внесків за період з 01.01.2004 по 31.10.2004, також і доказів перебування на спрощеній системі оподаткування, як то спеціальний торговий патент, свідоцтво про сплату єдиного податку, патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, позивачем не надано, що підтверджується змістом відзивів відповідачів та копією розрахунку стажу позивача (а.с.41,78-85, 88-91,108).

Разом з тим, ані оскаржуване рішення №23 від 20.09.2022р. (а.с.26,40,62, 77,106,110), ані лист-роз`яснення №34454-26801/Г-01/8-0400/22 від 09.11.2022р. (а.с.36-39) на звернення позивача щодо надання роз`яснень, зокрема, з приводу не зарахованих періодів, не містять обґрунтувань щодо підстав та мотивів не зарахування періоду провадження позивачем підприємницької діяльності до страхового стажу, які викладені у відзивах, а також і відповідачами не надано доказів на спростування того, що позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування (як то докази перебування позивача на загальній системі оподаткування).

Так, з аналізу вищенаведених положень Закону №1058 та Порядку №637 можна дійти висновку, що до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності, за певних умов, а саме:

- до 01.05.1993 час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків;

- з 01.01.1998 по 31.12.2003 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців при підтвердженні цього статусу довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та застосування спрощеної системи оподаткування чи сплати фіксованого податку, або спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, або довідкою, виданою податковою інспекцією про перебування особи на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності із зазначенням системи оподаткування та інформації про сплату податку; тобто особа має підтвердити статус підприємця і обрану систему обліку і звітності (через сплату єдиного податку, фіксованого податку), або сплату страхових внесків;

- з 01.01.2004 по 31.12.2017 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

За викладеного, суд приходить до висновку про можливість зарахування спірного періоду провадження позивачем підприємницької діяльності в періоди з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р. на підставі свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи від 29.03.2001р. та листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області №198/6-04-36-24-11-13 від 02.01.2023р. з урахуванням положень п. 3-1 розділу XV Закону №1058 та пункту 4 Порядку №637.

При цьому, судом враховується і те, що відповідно до п.3.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі Порядок №22-1) передбачено, що орган, що призначає пенсію надає допомогу особам щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

У відповідності до п.4.2 Порядку №22-1 визначено, що при прийманні документів працівник сервісного центру, зокрема, уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 6). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що пенсійний орган, відповідно до своїх повноважень, має обов`язок надавати допомогу особам щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії, а також і повинен повідомити особу, що звертається за призначенням пенсії про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів, про що видається відповідна розписка.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачами дій в межах своїх повноважень (надання позивачеві допомоги в отриманні необхідних для призначення пенсії документів), а також і доказів вручення позивачеві відповідної розписки про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів, таких доказів відповідачами суду не надано, а наявна в матеріалах справи копія розписки про прийняття документів такої інформації не містить (а.с.29,104-зворот).

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу трудової книжки НОМЕР_1 від 15.06.1984р., яка підтверджує факт роботи позивача за не зараховані періоди, та документів, які підтверджують факт здійснення позивачем підприємницької діяльності в періоди з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р., а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів, відповідачем безпідставно не було зараховано наведені періоди до страхового стажу позивача.

При цьому, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказана правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а та від 29.03.2019р. у справі №548/2056/16-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачами не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність рішення відповідача-1 №23 від 20.09.2022 про відмову позивачеві у призначенні пенсії за віком, з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем-1 рішення №23 від 20.09.2022 про відмову позивачеві у призначенні пенсії за віком, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовивши позивачеві у призначенні за віком у зв`язку із не зарахуванням до страхового стажу позивача спірні вищенаведені періоди роботи позивача, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеним рішенням відповідача №23 від 20.09.2022 про відмову позивачеві у призначенні пенсії за віком, прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також і слід зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 14.09.2022 про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із додатковим зарахуванням до страхового стажу періодів роботи позивача, зазначених в трудовій книжці НОМЕР_1 , а також діяльності як фізичної особи - підприємця з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р., враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення пенсійного органу про відмову у призначенні позивачеві наведеної пенсії через не зарахування таких періодів роботи позивача до її страхового стажу, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 14.09.2022 про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із додатковим зарахуванням до страхового стажу періодів роботи позивача, зазначених в трудовій книжці НОМЕР_1 , а також діяльності як фізичної особи - підприємця з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р., є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При цьому, зобов`язуючи саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії, суд виходить з наступного.

Так, п.4.10 Постанови правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005р. (зі змінами) встановлено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид, електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Тобто, за приписами п.4.10 Постанови правління ПФУ №22-1 визначено, що електронна пенсійна справа повертається до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання особи, яка звернулась за призначенням пенсії, з метою подальшого взяття такої особи на пенсійний облік та виплати їй пенсії.

З аналізу наведеної норми та застосувавши аналогію закону, вбачається, що електронна відмовна пенсійна справа позивача, після розгляду відповідачем-1 заяви позивача про призначення пенсії за віком, засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання позивача, тобто, у даному випадку, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, факт передання відповідачем-1 електронної пенсійної справи позивача після прийняття спірного рішення до відповідача-2 підтверджується і самими відповідачами-1, 2 у відзивах та матеріалами справи, за якими встановлено, що матеріали пенсійної справи позивача перебувають у відповідача-2.

А відповідно, відповідач-1, за відсутності у нього матеріалів пенсійної справи, позбавлений можливості відновити порушене право позивача шляхом прийняття відповідного рішення.

За викладеного, суд приходить до висновку, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (в розпорядженні якого перебуває як паперова так і електронна відмовна пенсійна справа позивача) має як обов`язок, так і фізичну можливість виконати зобов`язальну частину судового рішення, прийнятого за результатами розгляду цієї справи.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання пенсійного органу зарахувати до страхового стажу період діяльності як фізичної особи - підприємця з 01.01.2004р. по 31.10.2004р., оскільки за приписами положень п. 3-1 розділу XV Закону №1058 та пункту 4 Порядку №637 зарахування періоду провадження підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2017 до страхового стажу можливе лише за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК), тоді як згідно змісту копії Індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача вбачається, що у спірний період з 01.01.2004р. по 31.10.2004р. позивач не здійснювала сплату страхових внесків (а.с.74-76,111-113).

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню солідарно за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанцій № від 14.02.2023р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 429 грн. 44 коп., виходячи із розрахунку: 858,88 грн./2, з урахуванням ставки судового збору за подання даного позову, встановленої ст.4 Закону України «Про судовий збір» (а.с.11,46а).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №23 від 20.09.2022р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №23 від 20.09.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) від 14.09.2022 про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із додатковим зарахуванням до страхового стажу періодів роботи, зазначених в трудовій книжці НОМЕР_1 , а також діяльності як фізичної особи - підприємця з 29.03.2001 по 30.11.2002р., з 01.01.2003р. по 30.11.2003р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ) та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 429 грн. 44 коп. (чотириста двадцять дев`ять грн. 44 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва