Справа № 640/12281/22
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2023-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому, з урахуванням зміни позовних вимог, просила:

1) визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо неналежного розгляду вимоги про розрахунок від 22 червня 2022 року;

2) стягнути з Апарату Верховної Ради України на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 53 166,32 грн. згідно вимоги про розрахунок;

3) стягнути з Апарату Верховної Ради України на її користь відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку;

4) визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо невключення у вислугу років на державній роботі періоду навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка ;

5) визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року в частині встановлення їй надбавки за вислугу років розміром 9 відсотків посадового окладу як такій, яка має станом на 25 лютого 2020 року стаж державної служби 3 роки 5 місяців 25 днів; №598-к від 31 березня 2020 року в частині встановлення надбавки в розмірі 18 %; №1290-к від 17 серпня 2020 року в частині встановлення надбавки в розмірі 12 %; №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення надбавки 15%;

6) зобов`язати Апарат Верховної Ради України врахувати стаж державної служби на дату прийняття на її роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів;

7) зобов`язати Апарат Верховної Ради України здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період її роботи з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року та виплатити недоплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 її з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на дату її працевлаштування в Апарат Верховної Ради України їй безпідставно до загального стажу державної служби не враховано період навчання в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка . При цьому, неврахування вказаних періодів до стажу державної служби призвело до недоплати заробітної плати за весь період роботи в Апараті Верховної Ради України та непроведення розрахунку при звільненні.

Також позивач стверджує, що за період її роботи у Апараті Верховної Ради України їй встановлювалися різні надбавки у різні періоди роботи без зазначення причин та передумов.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо нерозгляду вимоги про розрахунок від 22 червня 2022 року Керівником Апарату Верховної Ради України.

Визнано протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо невключення до стажу державної служби ОСОБА_1 станом на дату її прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) періоду навчання в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка .

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України врахувати стаж державної служби станом на дату прийняття на роботу ОСОБА_1 (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів, зарахувавши у вислугу років (стаж державної служби) період навчання ОСОБА_1 в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка.

Вийдено за межі позовних вимог та зобов`язано Апарат Верховної Ради України внести зміни у розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року, №598-к від 31 березня 2020 року, №1290-к від 17 серпня 2020 року, №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів, та виплатити недоплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 її з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 відповідно до стаття 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку.

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у спірних правовідносинах Апарат Bepxoвної Paди України дiяв у межах повноважень та у спосiб визначений Конституцією України та Законом України «Про державну службу» у відносинах iз позивачем щодо питання визначення надбавок за вислугу poків у вiдсотках дo посадового окладу працiвникiв Секретарiату Комiтету Bepxoвної Ради України з питань фiнансової, податкової та митної полiтики.

На думку апелянта, розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України в частині встановлення позивачу надбавки за вислугу років є актами індивідуальної дії, які після їх реалізації вичерпують свою дію.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що позивач зобов`язана сплатити судовий збiр за подання до адмiнiстративного суду адмiнiстративного позову з позовною вимогою про стягнення середнього заробiтку за весь перiод затримки розрахунку при звiльненнi по день фактичного розрахунку, як вимоги майнового характеру.

До того ж, апелянт разом з апеляційної скаргою подав клопотання, в якому просить залишити позовну заяву без розгляду.

Вказане клопотання обгрунтоване тим, що оскільки для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публiчну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється мiсячний строк, втім ще у 2020 року розпорядженням від 21.02.2020 позивачу була встановлена надбавка за вислугу poків розмiром 9% від посадового окладу як такiй, яка мала станом на 25 лютого 2020 року стаж державної служби 3 роки 5 мiсяцiв 25 днiв.

У свою чергу, позивач листами №04-32/7-2020/1498891 вiд 04 вересня 2020 року та № 04-3217-2020/98685 вiд 02 листопада 2020 року зверталась до відповідача із проханням зарахувати спірний стаж роботи до стажу державної служби, а до суду з даним позовом звернулась лише 04 серпня 2022 року, у той час як була звільнена з займаної посади з 20 червня 2022 року, вказане свідчить про наявність підстав для залишення такого позову без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що час навчання позивача в аспірантурі зараховується до стажу державної служби і є стажем наукової роботи.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що Керівник Апарату Верховної Ради повинен був розглянути вимогу про проведення розрахунку, втім вказаних дій вчинено не було, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Також позивач зазначає про відсутність підстав для врахування судової практики Верховного Суду, наведеної в апеляційній скарзі, з огляду на нерелеваність її до спірних правовідносин.

У відповіді на відзив відповідачем звернуто увагу на те, що спірні правовідносини виникли з моменту призначення позивача на посаду, а з відповідним позовом до суду позивач звернулась лише у серпні 2022 року, що свідчить про пропуск нею строку звернення.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розпорядження Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року призначена на посаду заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики як переможця конкурсу на зайняття цієї посади. Вказаним розпорядженням позивачу присвоєно 6 ранг державного службовця з надбавкою 500,00 грн. на місяць.

У подальшому, на підставі розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №792-к від 08 червня 2022 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням з 20 червня 2022 року.

22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась із вимогою про здійснення розрахунку на підставі вимог статті 116 Кодексу законів про працю України, зокрема виплатити належні суми надбавки за вислугу років за весь період роботи в Апараті Верховної Ради України та компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки та заробітну плату за 1 робочий день.

У відповідь на вказану вимогу Управління справами Апарату Верховної Ради України листом від 13.07.2022 повідомило позивача, що надбавка за вислугу років нараховувалась на підставі відповідних розпоряджень про встановлення надбавки, а підстави для зарахування періоду навчання в аспірантурі до стажу державної служби - відсутні, тому відповідачем були вжиті заходи щодо належного проведення розрахунку у день звільнення відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки періоди навчання на денній формі навчання в аспірантурі та докторантурі в державних закладах до 11 жовтня 2017 року зараховуються до стажу державної служби, тому слід зарахувати до стажу державної служби періоду навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з відривом від виробництва з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року, та період роботи позивача з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка .

Як наслідок, з метою належного захисту порушених прав суд першої інстанції зобов`язав відповідача врахувати стаж державної служби на дату прийняття на роботу позивача (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів та здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, врахувавши у вислугу років (стаж державної служби) період навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка .

Крім того, суд зобов`язав відповідача внести зміни у розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року, №598-к від 31 березня 2020 року, №1290-к від 17 серпня 2020 року, №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів.

З огляду на нарахування та виплату надбавки за вислугу років без урахування усього наявного стажу державної служби, суд першої інстанції дійшов до переконання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку.

Однак, враховуючи, що вимога позивача від 22 червня 2022 року із розрахунком заборгованості адресована не Апарату Верховної Ради України, а саме Керівнику Апарату, як особі, до повноважень якої віднесено призначення на роботу працівників секретаріату комітету, встановлення надбавки та відповідно розгляд вимоги при наявності спору щодо сум, які належать виплаті особі при звільненні, тому суд визнав протиправною бездіяльність Керівника Апарату Верховної Ради України (як посадової особи відповідача) щодо нерозгляду вимоги ОСОБА_1 від 22 червня 2022 року.

Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок оплати праці державних службовців врегульовано положеннями Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII), який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

У відповідності до статті 1 закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Виходячи із визначення «публічна служба», яке міститься у пункті 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, державна служба та публічна служба співвідносяться як ціле та частина.

Держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи (частина перша статті 50 Закону №889-VIII в редакції станом на період працевлаштування позивача в Апараті Верховної Ради України).

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

При цьому, згідно частини першої статті 52 Закону №889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Тобто, розмір надбавки за вислугу років прямо залежить від кількості календарних років стажу державної служби, що також підтверджується вимогами статті 46 Закону №889-VIII.

Вирішуючи дану справу, колегія суддів враховує, що спірним питанням є факт не зарахування до стажу державної служби періоду навчання ОСОБА_1 в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка .

Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII обчислюється відповідно до п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII.

Так, пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

У свою чергу, до 01.05.2016 стаж державної служби обчислювався відповідно Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів україни від 03.05.1994 № 283 (далі - Порядок № 283), додатку до нього та інших нормативно-правових актів.

У відповідності до пункту 3 вказаного Порядку до стажу державної служби включається стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених Переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 року №257, незалежно від наявності перерв у роботі.

Згідно із статтею 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» для осіб, які працюють на посадах, що згідно із законодавством відносяться до посад державного службовця, попередній стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі, а для осіб, які працювали (працюють) на посадах наукових (науково-педагогічних) працівників, попередній стаж державної служби зараховується до стажу наукової роботи незалежно від наявності перерв у роботі.

За правилами статті 22-3 вказаного Закону до стажу наукової роботи зараховувався, зокрема, час навчання в аспірантурі, ад`юнктурі чи докторантурі за денною (очною) формою навчання випускникам аспірантури, ад`юнктури, докторантури.

Статтею 37 Закону України від 26.11.2015 № 848-VIII «Про наукову і науково-технічну діяльність» (в редакції станом на 10.10.2017) визначено, що для осіб, які працюють на посадах, що згідно із законодавством належать до посад державного службовця, попередній стаж наукової роботи, набутий у державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі, а для осіб, які працювали (працюють) на посадах наукових (науково-педагогічних) працівників, попередній стаж державної служби зараховується до стажу наукової роботи незалежно від наявності перерв у роботі.

Відповідно до статті 35 цього Закону до стажу наукової роботи зараховується час навчання в аспірантурі, ад`юнктурі чи докторантурі за денною (очною) формою навчання випускникам аспірантури, ад`юнктури, докторантури.

Законом України від 03.10.2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності 11.10.2017 року, статтю 37 Закону України від 26.11.2015 року № 848-VIII «Про наукову і науково-технічну діяльність» викладено у новій редакції, якою не передбачено зарахування наукового стажу роботи до стажу державної служби.

Враховуючи викладене, періоди навчання на денній формі навчання в аспірантурі в державних закладах до 11.10.2017 зараховуються до стажу державної служби.

Відповідні роз`яснення №104 р/з від 23.07.2020 були надані також Національним агентством з питань державної служби.

Таким чином, період навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з відривом від виробництва з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року зараховується до стажу наукової роботи, та як наслідок до стажу державної служби, що свідчить про правомірність висновків суду першої інстанції у цій частині.

Посилання апелянта на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності 11 жовтня 2017 року як на підставу для незарахування стажу наукової роботи до стажу державної служби, колегія суддів оцінює критично, враховуючи, що період з 11 жовтня 2017 року у даному випадку не є спірним, оскільки позивач не просить його зарахувати до стажу державної служби.

Щодо періоду роботи позивача з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка , та як наслідок зарахування стажу державної служби на дату прийняття на її роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів слід зазначити наступне.

Так, відповідно до частини 17 статті 37 Закону №848-VIII (станом на 10 жовтня 2017 року) для осіб, які працюють на посадах, що згідно із законодавством належать до посад державного службовця, попередній стаж наукової роботи, набутий у державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі, а для осіб, які працювали (працюють) на посадах наукових (науково-педагогічних) працівників, попередній стаж державної служби зараховується до стажу наукової роботи незалежно від наявності перерв у роботі.

Пунктом 2 частини першої статті 35 Закону №848-VIII передбачалось, що до стажу наукової роботи зараховується: час роботи на посадах науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів, визначених у Законі України «Про вищу освіту».

За правилами статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посадами науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти є, зокрема: старший викладач, викладач, асистент, викладач-стажист, доцент, професор.

Відтак, період роботи позивача з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка зараховується до стажу державної служби.

Відтак, на дату прийняття позивача на посаду відповідачем безпідставно не було враховано вказані періоди навчання та роботи на посаді асистента, що спричино невірний обрахунок стажу державної служби, та як наслідок - надбавки за вислугу років.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до правильного переконання про наявність підстав для зобов`язання відповідача врахувати стаж державної служби на дату прийняття на роботу позивача (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів.

Стосовно вимог позивача щодо скасування розпоряджень Керівника Апарату Верховної Ради України в частині визначення позивачу розміру надбавки за вислугу років, в контексті наданих заперечень відповідача щодо того, що такі розпорядження є актами індивідуальної дії та вичерпали свою дію при їх реалізації, звертаємо увагу на таке.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 18, 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зважаючи на наведені вище положення Кодексу адміністративного судочинства України, спірні розпорядження є актами індивідуальної дії.

Втім, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки позивач є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо встановлення їй розміру надбавки за вислугу років, тому такі розпорядження породжують для позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом, що свідчить про помилковість доводів апелянта у цій частині.

Відтак, оскільки розпорядження були правовою підставою для встановлення надбавки за вислугу років за період з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, однак без врахування періоду навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та період роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка, тому скасування таких розпоряджень спричинить відсутність правових підстав для нарахування та виплати надбавки за вислугу років на період роботи з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність внесення змін у розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №362-к від 21 лютого 2020 року, №598-к від 31 березня 2020 року, №1290-к від 17 серпня 2020 року, №1394-к від 19 серпня 2021 року в частині встановлення позивачу розміру надбавки за вислугу років, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів.

У той же час, внаслідок, невірного обрахунку стажу державної служби позивачці не було здійснено компенсацію виплат у належному розмірі.

Так, відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про державну службу» стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Частиною першою статті 52 вказаного Закону надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Таким чином, розмір надбавки за вислугу років державної служби залежить від стажу державної служби.

При цьому, відповідно до статті 58 Закону №889-VIII - за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Враховуючи, що судом при розгляді даної справи встановлено неврахування відповідачем спірних періодів навчання у аспірантурі та роботи асистента, з метою відновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов до вірного переконання про наявність підстав для здійснення перерахунку заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи позивача з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів, та виплатити недоплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 її з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача відповідно до стаття 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

З матеріалів справи вбачається, що підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, починаючи з 20.06.2022, позивач вважає неналежний розрахунок їй заробітної плати протягом усього періоду роботи, з огляду на відсутність виплати у належному розмірі надбавки за вислугу років, як наслідок відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що виплата середнього заробітку за час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку можлива лише при відсутності незгоди з розміром сум, що належать працівнику до виплати у день звільнення.

Отже, оскільки остаточний розмір грошового забезпечення буде визначено лише після перерахунку Апаратом Верховної Ради України заробітної плати з урахуванням позиції суду, викладеної у даному рішенні, тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ри звільненні на даний час відсутні.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення таких вимог.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо неналежного розгляду вимоги про розрахунок від 22 червня 2022 року, колегія суддів зауважує таке.

Як свідчать матеріали справи, 22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Керівника Апарату Верховної Ради України із вимогою про здійснення розрахунку на підставі вимог статті 116 Кодексу законів про працю України, зокрема виплатити належні суми надбавки за вислугу років за весь період роботи в Апараті Верховної Ради України та компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки та заробітну плату за 1 робочий день.

У відповідь на вказану вимогу Управління справами Апарату Верховної Ради України повідомило позивача, що надбавка за вислугу років нараховувалась на підставі відповідних розпоряджень про встановлення надбавки, а підстави для зарахування періоду навчання в аспірантурі до стажу державної служби - відсутні, тому відповідачем були вжиті заходи щодо належного проведення розрахунку у день звільнення відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України.

У свою чергу, позивач стверджує про неналежність розгляду її вимоги від 22 червня 2022 року, яка полягає в тому, що керівник Управління справами Апарату Верховної Ради України не уповноважений здійснювати розрахунок, адже виключно Керівник Апарату видає розпорядження про призначення на роботу та про встановлення надбавки, а доказів розгляду вимоги позивача від 22 червня 2022 року саме Керівником Апарату Верховної Ради України матеріали справи не містять.

Дійсно, вказана вимога від 22 червня 2022 року із розрахунком заборгованості була адресована не Апарату Верховної Ради України, а саме Керівнику Апарату, як особі, до повноважень якої віднесено призначення на роботу працівників секретаріату комітету, встановлення надбавки та відповідно розгляд вимоги при наявності спору щодо сум, які належать виплаті особі при звільненні.

У розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

З огляду на вказане, слід визнати протиправною бездіяльність Керівника Апарату Верховної Ради України (як посадової особи відповідача) щодо нерозгляду вимоги від 22 червня 2022 року.

У той же час, на даний час суд позбавлений стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь позивача невиплачену заробітну плату в сумі 53 166,32 грн. згідно вимоги про розрахунок, оскільки як встановлено така вимога не була розглянута Керівником Апарату Верховної Ради України, як особою, якій така вимога була скерована.

При цьому, як встановлено вище судом першої інстанції було зобов`язано Апарат Верховної ради України здійснити перерахунок заробітної плати (враховуючи усі надбавки, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також відпускних, допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань тощо) відповідно до Закону України «Про державну службу» за період роботи ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року, виходячи з наявного у неї стажу державної служби станом на дату прийняття на роботу (25 лютого 2020 року) 6 років 11 місяців та 10 днів, та виплатити недоплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 її з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Посилання апелянта на необхідність залишення даної позовної заяви без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів оцінює критично, зважаючи на наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №240/532/20 встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, у межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком.

Ухвалюючи рішення у справі №240/532/20, Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, і погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Обгрунтовуючи підстави для залишення позовної заяви без розгляду апелянт посилається на те, що листами №04-32/7-2020/1498891 вiд 04 вересня 2020 року та № 04-3217-2020/98685 вiд 02 листопада 2020 року позивач зверталась до відповідача із проханням зарахувати період навчання позивача в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року та періоду роботи з 01 грудня 2013 року по 10 жовтня 2017 року на посаді асистента кафедри правосуддя КНУ імені Тараса Шевченка до стажу державної служби.

У свою чергу, листами від 15.09.2020 №20-45/2020/157300 (195916) та від 07.12.2020 №20/45-2020/232309 Апарат Верховної Ради України повідомив позивача на вказані звернення про те, що підстави для зарахування періоду навчання в аспірантурі Київського національного універститу імені Тараса Шевченка до стажу державної служби не вбачається.

Тобто, на думку скаржника, під час роботи в Апараті Верховної Ради України у 2020 році позивач була обізнана з неправильним розрахунком їй надбавки за вислугу років.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як свідчать матеріали справи, 22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась із вимогою про розрахунок, лист за результатами розгляду якої за №15/26-2022/113329 отримала 13 липня 2022 року, а до суду звернулась на початку серпня 2022 року, тобто в межах тримісячного строку, визначеного частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України.

При цьому, на час звернення позивача до суду статтю 233 КЗпП України, яка діє з 19 липня 2022 року викладено в такій редакції «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Тобто, на даний час встановлений тримісячний строк для звернення до суду у вказаних справах, який позивачем було дотримано.

У даному випадку, невиплата позивачу надбавки за вислугу років у належному розмірі протягом періоду роботи в Апараті Верховної Ради України носить триваючий характер, не є разовою виплатою, тому пов`язувати вказані обставини з отриманням відповіді на відповідні листи у 2020 році є помилковим.

Слід також звернути увагу, що апелянтом не наведено інших обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили наявність підстав для пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 відповідно до стаття 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку з прийняттям нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 відповідно до стаття 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку.

У цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з Апарату Верховної Ради України на її користь відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2022 року по день фактичного розрахунку - відмовити.

В іншій частині - рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук