Справа № 160/2518/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2023 року Справа № 160/2518/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засідання Лінчук С.В.,
за участі: позивача: представника позивача: представника відповідача: не прибув Бойко Н.О. Стороженко А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про визнання протиправним та скасування наказу,-
10.02.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява (до відділення поштового зв`язку таку подано 07.02.2023 року) ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві № 114 від 20.12.2022 року в частині визначення робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 відносно співробітника ОСОБА_1 .
Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві до суду подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції зазначено наступне. Так, ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом вважає, що спірним наказом від 20.12.2022 № 114 його фактично було переведено в іншу місцевість без його згоди, при цьому посилаючись на норми Закону № 794, Положення № 743, а також статтю 32 КЗпП України. Однак, ОСОБА_1 не вірно сприймаються фактичні обставини у взаємозв`язку із наведеними ним нормами законодавства. Так, аналіз норм Закону № 794, зокрема наведених вище і у тому числі статті 143, на яку посилається позивач, свідчить, що вони регламентують переведення осіб рядового і начальницького складу ДБР за їх згодою в системі ДБР, яка відповідно до статті 9 вказаного закону, складається з центрального апарату, територіальних управлінь, спеціальних підрозділів, навчальних закладів та науково-дослідних установ. Тобто, оскільки, з огляду, у тому числі на статтю 9 Закону № 794, вказані складові системи ДБР розташовані один від одного в різних містах України, тобто в іншій місцевості, переведення працівників ДБР між цими складовими (центральний апарат, територіальні управління тощо) відбувається за їх згодою. Проте, зважаючи на значну територіальну юрисдикцію кожного територіального управління та його конкретного структурного підрозділу, Закон № 794 не регламентує обов`язкової згоди працівника на переведення його в іншу місцевість в межах одного й того ж структурного підрозділу. Також, ОСОБА_1 посилаючись на підпункт 9 пункту 59 та пункти 62, 65, 66 Положення № 743 зазначає, що системний аналіз зазначених нормативних приписів та Закону № 794 дає йому підстави для висновку, що відповідними нормами передбачено обов`язкову згоду особи, яка переводиться на таке переведення. Разом з цим, ОСОБА_1 не береться до уваги, що вказані ним норми, з огляду на пункт 60 Положення № 743, що наведений вище, стосуються переведення осіб рядового і начальницького складу ДБР між посадами (на вищі, на рівнозначні, на нижчі), а не в межах однієї посади в тому ж підрозділі. До того ж, ОСОБА_1 не взято до уваги норми підпунктів 2 та 4 пункту 59 Положення № 743, якими чітко регламентовано порядок переміщення працівників ДБР. До того ж, переміщення по службі здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження керівників (начальників); переміщення по службі в іншу місцевість осіб рядового та начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі та визнані військово-лікарською (лікарсько-експертною) комісією придатними або обмежено придатними до служби, але мають потребу за станом свого здоров`я або за станом здоров`я членів сім`ї змінити місце служби (проживання), здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань на підставі висновку військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії. Отже, з аналізу норм Положення № 743 висновується, що при переведенні саме з однієї посади на іншу необхідна обов`язкова згода особи, що переводиться, а при переміщенні в іншу місцевість, тим більше на яку поширюється діяльність структурного підрозділу, в якому працює особа, згода на таке переміщення не вимагається.
Крім того, ОСОБА_1 , помилково вважаючи, що спеціальне законодавство не регламентує питання переведення працівників ДБР в іншу місцевість, зауважує, що в даному випадку слід застосовувати норми КЗпП України, зокрема статтю 32. Однак, спеціальне законодавство все ж таки регламентує переведення працівників та їх переміщення, у тому числі й в іншу місцевість. В той же час, ОСОБА_1 помилково сприймається наведена ним норма частини 2 статті 32 КЗпП України, в якій зазначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. В цьому контексті необхідно зазначити, що наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 20.12.2022 № 114 ОСОБА_1 , а також іншим співробітникам лише визначено інше робоче місце, натомість в цьому ж структурному підрозділі (третій оперативний відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві), на цій же посаді, з тими ж самими обов`язками, з тією ж самою заробітною платою (розмір якої визначений статтею 20 Закону № 794 та не може бути зменшений) та з тими ж самими іншими умовами проходження служби. Більш того, з додатка до спірного наказу ТУ ДБР у м. Полтаві від 20.12.2022 року № 114 чітко вбачається, що ОСОБА_1 з ним ознайомився та будь-яких зауважень або відмови не висловив, що в свою чергу свідчить про його фактичну згоду на визначення для нього робочого місця в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області. До того ж, ОСОБА_1 при призначенні на посаду в третій оперативний відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві у своїй заяві від 21.07.2021 (яка серед іншого слугувала підставою для видання наказу про його призначення 12.07.2021 № 111-о/дск) зазначив: «Покладені на мене обов`язки буду виконувати чесно та сумлінно. Готовий нести службу там, де це необхідно в інтересах служби.». Тобто, будучи обізнаним про поширення діяльності ТУ ДБР у м. Полтаві на території Полтавської, Сумської, Харківської та Дніпропетровської областей, та розуміючи здійснення повноважень відділу, в якій він призначений, на територію всієї Дніпропетровської області, у тому числі м. Кривий Ріг, фактично надав згоду на будь-яке переведення (переміщення) в межах територій вказаних областей, ще до видання спірного наказу.
Приписами частини 3 статті 32 КЗпП України, на які також посилається ОСОБА_1 визначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Натомість, необхідно зазначити, що через видання спірного наказу від 20.12.2022 № 114 жодна істотна умова праці, як то найменування посади, об`єм обов`язків (виконання завдань ДБР на території Дніпропетровської області), система та розмір заробітної плати, режим роботи, робочий час тощо, у ОСОБА_1 не змінилися. Більш того, як на момент подання цього позову так і станом на теперішній час, ОСОБА_1 продовжує перебувати на займаній посаді та нести службу на виконання вказаного спірного наказу та жодних зауважень щодо будь-яких змін істотних умов його праці, не висловлював. Необхідно також звернути увагу, що органи ДБР, на відміну від інших правоохоронних органів (наприклад органи Національної поліції, органи Служби безпеки України) мають певну специфіку провадження своєї діяльності, зокрема це стосується саме територій на яких вони діють. Так, структурні підрозділи територіальних управлінь ДБР з визначеним містом дислокації (третій оперативний відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві) здійснюють свої повноваження не лише в цьому обласному центрі, а на території всієї області, не маючи при цьому окремих структурних підрозділів в інших населених пунктах цих областей, на відміну від, наприклад, відділків поліції відділу поліції району міста. Відтак, робоче місце працівника слідчого або оперативного підрозділу територіального управління ДБР може бути визначене у будь-якому населеному пункті області юрисдикції такого відділу й відповідно в цьому випадку згода такого працівника на зміну його робочого місця не має вимагатися. З огляду на нагальну службову необхідність, відповідне погодження ДБР на розміщення слідчих та оперативних підрозділів у відповідному приміщенні, зважаючи на відсутність заперечень та фактичну згоду ОСОБА_1 на визначення йому робочого місця, яка нормами спеціального законодавства не вимагається, виявляється, що дії ТУ ДБР у м. Полтаві по відношенню до ОСОБА_1 є повністю правомірними, а наказ ТУ ДБР у м. Полтаві від 20.12.2022 № 114 в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить йому та виданий в межах повноважень. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, наявних доказів в матеріалах справи, фактичних обставин справи, виявляється достатність підстав для висновку про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Позивач подав до суду відповідь на відзив де зазначив, що відповідач не подав будь - якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими. В мотивування своєї правової позиції позивачем зазначено наступне. Переведення (переміщення) державних службовців у системі ДБР здійснюється виключно за їхньою згодою, а тому доводи відповідача про те, що згода на таке переміщення не вимагається є необґрунтованими та такими, що не відповідають ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» та Положенню №743. Крім того, в ч. 2 ст. 41 ЗУ «Про державну службу» переведення здійснюється лише за згодою державного службовця. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 43 ЗУ «Про державну службу» зміною істотних умов державної служби вважається зміна місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту). Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Частиною другою вказаної статті визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. Тобто, переведення відрізняється тим, що при переведенні працівнику доручається та ж сама або інша робота на іншому підприємстві, або робота на цьому ж підприємстві, але в іншій місцевості. Водночас, при переміщенні працівник залишається на тому ж підприємстві, в установі, організації, але на іншому робочому місці, в іншому структурному підрозділі в тій же місцевості. Таким чином, стаття 32 КЗпП України встановлює можливість переведення в іншу місцевість тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 КЗпП України та в інших випадках, передбачених законодавством. За таких обставин, позивач вважає, що до спірних правовідносин також доцільно застосувати норми КЗпП України, які врегульовують переведення працівника на роботу до іншої місцевості. Враховуючи той факт, що місцем дислокації ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, є м. Дніпро, переведення робочого місця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до чинного законодавства є зміною його робочого місця, тобто переведення в іншу місцевість (в разі його переміщення до іншого населеного пункту), а тому є зміною істотних умов праці. Таким чином, доводи відповідача про те, що «робоче місце працівника слідчого або оперативного підрозділу територіального управління ДБР може бути визначене у будь-якому населеному пункті області юрисдикції такого відділу й відповідно в цьому випадку згода такого працівника за зміну його робочого місця не мас вимагатися» є необґрунтованими та такими, що не підкріплені нормативно-правовими актами, а тому оскаржуваний наказ №114 від 20.12.2022 року є таким, що підлягає скасуванню. Відповідач зазначає про те, що ОСОБА_1 у своїй заяві від 21.07.2021 року фактично надав згоду на будь-яке переведення (переміщення) в межах територій вказаних областей ще до видання спірного наказу. Так, у своїй заяві від 21.07.2021 року позивач вказував, що «готовий нести службу там, де це необхідно в інтересах служби». Однак, зважаючи на вищезазначені норми права та судову практику, переведення ОСОБА_1 до робочого місця в іншому населеному пункті є зміною істотних умов праці, а тому у будь-якому разі потребує обов`язкової згоди працівника на таке переведення та не нівелює обов`язку роботодавця попередити про таку зміну (зміну місцевості) та отримати відповідну згоду.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 року зазначена вище справа розподілена та 13.02.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою. Відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи. Витребувано у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві: 1) письмові та вмотивовані пояснення та письмові докази, що слугували підставою задля переведення ОСОБА_1 в іншу місцевість, тобто за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) інформацію про те, чи належить займана ОСОБА_1 посада до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України Про запобігання корупції; 3) засвідчені належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України: копію наказу у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 20.12.2022 року №114 «Про визначення робочого місяця для працівників Третього оперативного відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві» із відміткою про ознайомлення ОСОБА_1 з його змістом. Витребувані судом докази слід було подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (adm.dp.court.gov.ua) ) у строк до 07.03.2023 року. Судом попереджено Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.03.2023 року розгляд справи №160/2518/23 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
У судове засідання 19.04.2023 року прибули представник позивача та представник відповідача.
Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.
Представник позивача позов підтримала та просила задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи, наведені у письмовому відзиві на позов.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що листом від 05.02.2021 № 10-18-03-2844 в.о. директора ДБР, за результатом опрацювання наданої ТУ ДБР у м. Полтаві інформації, відповідно до Положення про ТУ ДБР у м. Полтаві, погодив розміщення підрозділів ТУ ДБР у м. Полтаві у приміщеннях Офісу Генерального прокурора за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гурова Вадима, 1В.
Наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 12.07.2021 року № 111-о/дск ОСОБА_1 прийнято на службу до Державного бюро розслідувань на посаду начальницького складу третього оперативного відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві з подальшим укладанням контракту.
Відповідно до Додатку до наказу ТУ ДБР у м. Полтаві від 28.04.2021 року №74 у списку слідчих Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві, яким визначено робоче місце за адресою: вулиця Гурова Вадима, будинок 1В, міста Кривий Ріг,
Відповідно до Додатку до наказу ТУ ДБР у м. Полтаві від 20.12.2022 року №114 у списку слідчих Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві, яким визначено робоче місце за адресою: вулиця Гурова Вадима, будинок 1В, міста Кривий Ріг,
Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомився 22.12.2022 року, про що свідчить його особистий підпис.
Позивач, вважаючи наказ від 20.12.2022 року №114 протиправним та безпідставним, звернувся до суду із даною позовною заявою.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статті 38, 43 Конституції України передбачають, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові основи організації та діяльності ДБР визначає Закон №794-VIII (далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у статті 1 якого закріплено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Систему ДБР складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі ДБР діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура ДБР визначається Президентом України (частина перша статті 9 Закону №794-VIII).
Положенням про ТУ ДБР у м. Полтаві, що затверджене наказом ДБР від 29.12.2020 року № 877 (зі змінами) передбачено, що ТУ ДБР у м. Полтаві забезпечує виконання завдань ДБР безпосередньо та через підрозділи, розташовані у визначених населених пунктах на території Дніпропетровської. Полтавської, Сумської, Харківської областей (пункт 4 Розділу І «Загальні положення»).
ТУ ДБР у м. Полтаві, з метою організації своєї діяльності, за погодженням з Директором ДБР визначає місце розташування слідчих та оперативних підрозділів ТУ ДБР у м. Полтаві в межах його територіальної юрисдикції (абзац 14 пункту 3 Розділу II «Засади організації діяльності ТУ ДБР»).
Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 12 Закону №794-VIII Директор ДБР: затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів ДБР; визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.
За змістом пунктів 2, 5 частини третьої статті 13 Закону №794-VIII Директор територіального управління ДБР: призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються директором ДБР відповідно до статті 12 цього Закону; видає у межах своїх повноважень накази і розпорядження.
Приписами частин першої-шостої статті 14 Закону №794-VIII визначено, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР. Служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в ДБР зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. На службу до ДБР приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до ДБР без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах ДБР затверджуються Директором ДБР. Призначення на посади у ДБР, крім посад Директора ДБР, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату ДБР та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь ДБР, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників ДБР. Порядок присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу ДБР та їх співвідношення з іншими спеціальними, а також військовими званнями і рангами державних службовців затверджується КМУ. Трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців ДБР поширюється дія Закону №889-VIII. Посади державних службовців ДБР відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством. Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, що затверджується КМУ, а також іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 14-3 Закону №794-VIII державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом №889-VIII. Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі ДБР, у тому числі з територіального управління до центрального апарату ДБР, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади. Переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи ДБР, які порушили питання про переведення.
Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (зі змінами) (далі - Положення № 743), зокрема розділом «Призначення на посади. Переміщення по службі».
Так, Положенням № 743 передбачено, що призначення осіб рядового та начальницького складу на посади та переведення (переміщення) їх по службі здійснюється з додержанням таких вимог:
переміщення по службі здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження керівників (начальників). Призначення на посади осіб рядового та начальницького складу, які перебувають у розпорядженні керівників (начальників), здійснюється в найкоротший строк (підпункт 2 пункту 59);
переміщення по службі в іншу місцевість осіб рядового та начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі та визнані військово-лікарською (лікарсько-експертною) комісією придатними або обмежено придатними до служби, але мають потребу за станом свого здоров`я або за станом здоров`я членів сім`ї змінити місце служби (проживання), здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань на підставі висновку військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії (підпункт 4 пункту 59).
Також, пунктом 60 Положення № 743 визначено, що призначення (переведення) осіб рядового та начальницького складу (переміщення по службі) здійснюється:
1) на вищі посади - за конкурсом (у порядку просування по службі);
2) на рівнозначні посади:
- за їх згодою - за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади та їх ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення;
- у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів;
- за сімейними обставинами або з інших поважних причин;
- за станом здоров`я - на підставі висновку військово-лікарської (лікарсько- експертної) комісії;
- за їх згодою - за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади та за їх ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення;
- у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів;
- за станом здоров`я - на підставі висновку військово-лікарської (лікарсько- експертної) комісії;
- з урахуванням ділових якостей, рівня професійної підготовки і досвіду практичної роботи - за результатами оцінки службової діяльності;
- за сімейними обставинами або з інших поважних причин - за особистим проханням
Відповідно до частин 1-3 статті 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством (частина 1).
Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я (частина 2).
Так, ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом вважає, що спірним наказом від 20.12.2022 року № 114 його фактично було переведено в іншу місцевість без його згоди, при цьому посилаючись на норми Закону №794-VIII, Положення № 743, а також статтю 32 КЗпП України.
В той же час, аналіз норм Закону №794-VIII, зокрема наведених вище і у тому числі статті 14-3, на яку посилається позивач, свідчить, що вони регламентують переведення осіб рядового і начальницького складу ДБР за їх згодою в системі ДБР, яка відповідно до статті 9 вказаного закону, складається з центрального апарату, територіальних управлінь, спеціальних підрозділів, навчальних закладів та науково-дослідних установ.
Тобто, оскільки, з огляду, у тому числі на статтю 9 Закону № 794, вказані складові системи ДБР розташовані один від одного в різних містах України, тобто в іншій місцевості, переведення працівників ДБР між цими складовими (центральний апарат, територіальні управління тощо) відбувається за їх згодою.
Проте, зважаючи на значну територіальну юрисдикцію кожного територіального управління та його конкретного структурного підрозділу, Закон №794-VIII не регламентує обов`язкової згоди працівника на переведення його в іншу місцевість в межах одного й того ж структурного підрозділу.
Також, ОСОБА_1 посилаючись на підпункт 9 пункту 59 та пункти 62, 65, 66 Положення № 743 зазначає, що системний аналіз зазначених нормативних приписів та Закону № 794 дає йому підстави для висновку, що відповідними нормами передбачено обов`язкову згоду особи, яка переводиться на таке переведення.
Разом з цим, ОСОБА_1 не береться до уваги, що вказані ним норми, з огляду на пункт 60 Положення № 743, що наведений вище, стосуються переведення осіб рядового і начальницького складу ДБР між посадами (на вищі, на рівнозначні, на нижчі), а не в межах однієї посади в тому ж підрозділі
До того ж, ОСОБА_1 не взято до уваги норми підпунктів 2 та 4 пункту 59 Положення № 743, якими чітко регламентовано порядок переміщення працівників ДБР.
Як зазначалося вище, відповідно до вказаних норм, переміщення по службі здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження керівників (начальників); переміщення по службі в іншу місцевість осіб рядового та начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі та визнані військово-лікарською (лікарсько-експертною) комісією придатними або обмежено придатними до служби, але мають потребу за станом свого здоров`я або за станом здоров`я членів сім`ї змінити місце служби (проживання), здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань на підставі висновку військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Відтак, аналіз норм Положення № 743, у тому числі й вищеведених, показав, що при переведенні саме з однієї посади на іншу необхідна обов`язкова згода особи, що переводиться, а при переміщенні в іншу місцевість, тим більше на яку поширюється діяльність структурного підрозділу, в якому працює особа, згода на таке переміщення не вимагається.
Крім того, ОСОБА_1 , помилково вважаючи, що спеціальне законодавство не регламентує питання переведення працівників ДБР в іншу місцевість, зауважує, що в даному випадку слід застосовувати норми КЗпП України, зокрема статтю 32.
Однак, як уже зазначено, спеціальне законодавство все ж таки регламентує переведення працівників та їх переміщення, у тому числі й в іншу місцевість, що висновується з вищенаведеного.
В той же час, ОСОБА_1 помилково сприймається наведена ним норма частини 2 статті 32 КЗпП України, в якій зазначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
В цьому контексті слід зазначити, що наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 20.12.2022 року № 114 ОСОБА_1 , а також іншим співробітникам лише визначено інше робоче місце, натомість в цьому ж структурному підрозділі (третій оперативний відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві), на цій же посаді, з тими ж самими обов`язками, з тією ж самою заробітною платою (розмір якої визначений статтею 20 Закону № 794 та не може бути зменшений) та з тими ж самими умовами проходження служби.
Більш того, з Додатка до спірного наказу ТУ ДБР у м. Полтаві від 20.12.2022 року № 114 чітко вбачається, що ОСОБА_1 з ним ознайомився та будь-яких зауважень або відмови не висловив, що в свою чергу свідчить про його фактичну згоду на визначення для нього робочого місця в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області.
Крім того суд звертає увагу, що ОСОБА_1 при призначенні на посаду в третій оперативний відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві у своїй заяві від 21.07.2021року (яка серед іншого слугувала підставою для видання наказу про його призначення 12.07.2021 року № 111-о/дск) зазначив: «Покладені на мене обов`язки буду виконувати чесно та сумлінно. Готовий нести службу там, де ие необхідно в інтересах служби.».
Тобто, у даному випадку суд вважає, що будучи обізнаним про поширення діяльності ТУ ДБР у м. Полтаві на території Полтавської, Сумської, Харківської та Дніпропетровської областей, та розуміючи здійснення повноважень відділу, в якій він призначений, на територію всієї Дніпропетровської області, у тому числі м. Кривий Ріг, позивач фактично надав згоду на будь-яке переведення (переміщення) в межах територій вказаних областей, ще до видання спірного наказу.
Приписами частини 3 статті 32 КЗпП України, на які також посилається ОСОБА_1 визначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.Натомість, необхідно зазначити, що через видання спірного наказу від 20.12.2022 року № 114 жодна істотна умова праці, як то найменування посади, об`єм обов`язків (виконання завдань ДБР на території Дніпропетровської області), система та розмір заробітної плати, режим роботи, робочий час тощо, у ОСОБА_1 не змінилися.
Більш того, як було установлено судом, на момент подання цього позову так і станом на теперішній час, ОСОБА_1 продовжує перебувати на займаній посаді та нести службу на виконання вказаного спірного наказу та жодних зауважень щодо будь-яких змін істотних умов його праці, не висловлював.
Також суд вважає за необхідне зазначити про те, що органи ДБР, на відміну від інших правоохоронних органів (наприклад органи Національної поліції, органи Служби безпеки України) мають певну специфіку провадження своєї діяльності, зокрема це стосується саме територій на яких вони діють.
Так, структурні підрозділи територіальних управлінь ДБР з визначеним містом дислокації (третій оперативний відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві) здійснюють свої повноваження не лише в цьому обласному центрі, а на території всієї області, не маючи при цьому окремих структурних підрозділів в інших населених пунктах цих областей, на відміну від, наприклад, відділків поліції відділу поліції району міста.
Відтак, робоче місце працівника слідчого або оперативного підрозділу територіального управління ДБР може бути визначене у будь-якому населеному пункті області юрисдикції такого відділу й відповідно в цьому випадку згода такого працівника на зміну його робочого місця не має вимагатися.
У рамках спірних правовідносин підставою для видання спірного наказу від 20.12.2022 № 114 слугувала саме належна організація діяльності ТУ ДБР у м. Полтаві на території його юрисдикції, у тому числі й щодо комплексності слідчих та оперативних підрозділів.
Відтак суд вважає, що з огляду на нагальну службову необхідність, відповідне погодження ДБР на розміщення слідчих та оперативних підрозділів у відповідному приміщенні, зважаючи на відсутність заперечень та фактичну згоду ОСОБА_1 на визначення йому робочого місця, яка нормами спеціального законодавства не вимагається, виявляється, що дії ТУ ДБР у м. Полтаві по відношенню до ОСОБА_1 є повністю правомірними, а наказ ТУ ДБР у м. Полтаві від 20.12.2022 № 114 в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить йому та виданий в межах повноважень.
Решта доводів, та заперечень сторін, висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про визнання протиправним та скасування наказу, не є правомірними, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а отже не підлягають задоволенню, з вище окреслених підстав.
Оскільки в задоволенні адміністративного позову відмовлено, суд не вирішує питання про понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.
На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 19 квітня 2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 28 квітня 2023 року.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про визнання протиправним та скасування наказу відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 28 квітня 2023 року.

Суддя С. В. Прудник