Справа № 200/434/23
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2023-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2023 року Справа№200/434/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

до відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

до відповідача 3: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.08.2022 року № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням до страхового стажу періодів роботи: з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року у подвійному розмірі, з 25.08.1987 року по 22.08.1995 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2008 року, з 14.03.2018 року по 01.03.2022 року у одинарному розмірі, а також період навчання з 01.09.1980 року по 06.06.1982 року та з 19.02.1987 року по 24.08.1987 року, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку в одинарному розмірі

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.08.2022 року № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням до страхового стажу періодів роботи: з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року у подвійному розмірі, з 25.08.1987 року по 22.08.1995 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2008 року, з 14.03.2018 року по 01.03.2022 року у одинарному розмірі, а також період навчання з 01.09.1980 року по 06.06.1982 року та з 19.02.1987 року по 24.08.1987 року, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку в одинарному розмірі.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона набула право на призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з чим звернулась до відповідача 1 із відповідною заявою. Однак, листом від 27.09.2022 року відповідач 1 повідомив її про те, що відповідач 2 прийняв рішення від 26.08.2022 року № 67 та відмовив їй в призначенні пенсії через відсутність страхового стажу. Позивач вказує, що відповідачем 2 безпідставно не зараховано до її страхового стажу період перебування у відпустці по догляду за дитиною з 01.11.1985 року по 18.02.1987 року, оскільки на час виходу у декретну відпустку вона працювала на посаді медичної сестри Одеської обласної протитуберкульозної лікарні з відділення для ІВВВ.

Також позивач наголошує, що до страхового стажу слід зарахувати період її роботи з 25.08.1987 року по 22.08.1995 року на посаді диспсестрою Красногорівського санаторію-прфілакторію «Березка» вогнетривкого заводу ім. Леніна.

Крім того на думку позивача, до її страхового стажу необхідно зарахувати періоди з 01.07.1999 року по 01.08.2008 року на посаді бухгалтера церкви Різдва Пресвятої Богородиці м. Красногорівка, оскільки час роботи в релігійних організаціях зараховується до загального стажу роботи за умови, що професія була передбачена Переліком осіб, договори про роботу яких в релігійних організаціях в якості робітників і службовців укладались за участю профспілкових органів, затвердженого постановою ЦК профспілок працівників місцевої промисловості і комунального господарства від 21.08.1962 року. Позивач наголошує, що право на укладання трудових договорів за участю профспілкових органів в цей період мали рахунково бухгалтерський персонал, отже вона має право на зарахування вказаних період до страхового стажу.

Позивач вказує про те, що до страхового стажу повинен бути зарахований період з 14.03.2018 року по теперішній час, оскільки вона працювала на посаді регента церкви релігіозної православної громади «Свято Різдва Пресвятої Богородиці» парафії Донецької епархії України православної церкви м. Красногорівка Мар`їнського району Донецької області.

З огляду на зазначені обставини позивач просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач 1 через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, оскільки, підставою звернення до суду та предметом спору в даній справі є рішення №67 від 26.08.2022 року, проте, вказане рішення прийнято Головним управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Також відповідач наполягав, що відсутні правові підстави для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити певні дії, оскільки заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області не розглядалася та не вчинялося будь-яких дій або бездіяльності щодо позивача. З огляду на зазначене просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачем 2 надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач 2 повідомив суд, що спірне рішення від 26.08.2022 року № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком не приймалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, враховуючи екстериторіальний принцип заява позивача про призначення пенсії від 19.08.2022 року була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, та відповідно рішення було прийнято саме цим пенсійним фондом. З огляду на вказані обставини відповідач 1 просив суд замінити Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області на належного відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року залучено до участі у справі № 200/434/23 третім відповідачем Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100, ).

Відповідач 3 не погодившись з доводами позивача надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

19.08.2022 року позивачем до територіальних органів Пенсійного фонду України було подано заяву про призначення пенсії за віком. Згідно з підпунктом 4.2 розділу 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», встановлено, що при після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Пунктом 4.7. передбачено, що право особи наодержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. За результатами розгляду документів, доданих до заяви позивача , Головним управлінням до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.07.1999 року по 31.12.2004 рік, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація за вказаний період.

Відповідач 3 наголошує, що відповідно до частини 3 статті 24 Закону № 1058 страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. З урахуванням вищезазначеного, страховий стаж позивача з 01.01.2005 року по 31.03.2022 рік зараховано частково відповідно до даних, що містяться в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Відповідач 3 зауважує, що у період з 01.07.1999 року по 01.08.2008 рік ОСОБА_1 займала посаду бухгалтера церкви Різдва Пресвятої Богородиці. Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що на громадян, які працюють у релігійних організаціях та створених ними підприємствах, добродійних закладах на умовах трудового договору поширюється дія законодавства про працю загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оподаткування. Таким чином, на позивача розповсюджується дія Закону №1058. Відповідно до ч.2 ст. 20 Закону №1058 обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. На думку відповідача 3 саме неналежне виконання своїх обов`язків Позивачкою призвело до неможливості врахування періоду з 01.07.1999 року по 01.08.2008 рік у повному обсязі.

Також відповідач 3 зазначає, що період з 30.08.1982 року по 18.02.1987 рік зараховано до страхового стажу позивача в подвійному розмірі. Також до страхового стажу позивача зараховано період з 01.09.1980 року по 06.06.1982 рік та період з 19.02.1987 року по 24.08.1987 рік.

Відповідач наголошує, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії її страховий стаж становив 27 років 3 місяці 20 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, у зв`язку з чим управління було прийнято рішення від 26.08.2022 року № 67 про відмову у призначенні пенсії.

Відповідач наголошує, що приймаючи спірне рішення управління діяло у межах та у спосіб визначений чинним законодавством, у зв`язку з чим вказувало про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За правилами частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд зазначає, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, постановлено часткову зміну ст.1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 17.05.2022 № 341/2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, відповідно до Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 12.08.2022 № 573/2022 ще на 90 діб, відповідно до Указу Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" ще на 90 діб, та відповідно до Указу Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" ще на 90 діб

З огляду на збройну агресію Російської Федерації, дана справа розглядається судом в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін 28 квітня 2023 року.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що 19.08.2022 року ОСОБА_1 звернулась через вебпортал Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Враховуючи екстериторіальний принцип заява позивача про призначення пенсії від 19.08.2022 року була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

За результатами розгляду заяви позивача від 26.08.2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 67 від 26.08.2022 року, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Зі змісту рішення встановлено, що страховий стаж, з урахуванням періодів роботи згідно ст. 60 становить 23 роки 1 місяць 7 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи згідно записів трудової книжки з 01.07.1999 року по 31.12.2004 року, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків. Страховий стаж з 01.01.2005 року по 31.03.2022 року нараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб.

Позивач не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 67 від 26.08.2022 року про відмову у призначенні пенсії, звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд враховує, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 від 05.11.1991 року, відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України Про пенсійне забезпечення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 9 Закону №1058 (чинного на момент призначення пенсії), передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ст. 12 Закону № 1058 особи, які досягли 16-річного віку та не належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до статті 11 цього Закону, у тому числі особи, які навчаються у вищих навчальних закладах за денною формою навчання, а також в аспірантурі та докторантурі, іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють на території України, громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають право на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Зазначені особи можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах відповідно до укладеного договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1.8, 1.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява про призначення пенсії подається через вебпортал днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на вебпорталі заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3, 4 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі - Порядок), у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Так, згідно трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що позивач 30.08.1982 року прийнята на роботу до Облтубгоспиталю ЦОК на посаду медичної сестри, 06.02.1984 року у відповідності до листа МОЗ СРСР від 14.06.1983 року № 02-13/125-6, МЗ УРСР від 19.07.1983 року № 10-02-39 та приказу Одеського Облздрав відділу від 26.09.1983 року № 551 ОСОБА_2 перейменовано в Одеську обласну протовотуберкульозну кліничну лікарню з відділенням для інвалідів ВВВ., 18.02.1987 року звільнена за власним бажанням; 25.08.1987 року зарахована диспсестрою до Красногорівського санаторію профілакторію «Берізка» вогнеупорного заводу ім. Леніна, 22.05.1995 року звільнена за власним бажанням, 01.07.1999 року прийнята на посаду бухгалтера церкви Різдва Пресвятої Богородиці м. Красногорівка, 01.08.2008 року звільнена за власним бажанням, 14.03.2018 року прийнята на посаду регента церкви Релігійної православної громади «Свято-Різдва Пресвятої Богородиці» парафія Донецької епархії Української православної церкви.

Як вбачається зі спірного рішення про відмову в призначенні пенсії до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.07.1999 року по 31.12.2004 року на посаду бухгалтера церкви Різдва Пресвятої Богородиці м. Красногорівки, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків.

З цього приводу суд зазначає.

Згідно з пунктом "а" статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до ст. 26 Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» на громадян, які працюють у релігійних організаціях та створених ними підприємствах, добродійних закладах на умовах трудового договору, поширюється дія законодавства про працю, загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оподаткування.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" громадяни, які працюють у релігійних організаціях, створених ними підприємствах, закладах на умовах трудового договору, а також священнослужителі, церковнослужителі та особи, які працюють у релігійних організаціях на виборних посадах, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на умовах і в порядку, встановлених законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Релігійні організації, їх підприємства та заклади, а у випадках, передбачених законом, також і працівники цих організацій, підприємств, закладів сплачують страхові внески до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування України, а також збір на обов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, установлених законодавством.

Усім громадянам, які працюють у релігійних організаціях, їх підприємствах і закладах, державна пенсія призначається і виплачується на загальних підставах відповідно до законодавства.

Положеннями статті 20 Закону №1058-IV визначено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

За змістом статті 106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а(2а/208/245/16), від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 23.07.2019 у справі №617/927/17 та від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а.

Згідно з статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як встановив суд, зміст трудової книжки позивача підтверджує його працевлаштування в спірні періоди. При цьому, записи за спірні періоди внесені відповідно до вимог законодавства, засвідчені відповідними печатками підприємства, вказано накази про призначення та звільнення, і дефекти щодо вчинення записів відсутні.

Отже, періоди роботи позивача з 30.08.1982 року по 31.12.2004 року підтверджуються записами в трудовій книжці.

Суд звертає увагу відповідача 3 на те, що невиконання страхувальником обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України може бути підставою для притягнення останнього до відповідальності, однак позбавляти особу, за яку не сплачено страхові внески, соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що необхідно зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.07.1999 року по 31.12.2004 року.

Отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню

Стосовно вимоги позивача зарахувати до її страхового стажу періодів роботи з 25.08.1987 року по 22.08.1995 року, з 01.01.2005 року по 01.08.2008 року, з 14.03.2018 року по 01.03.2022 року, а також період навчання з 01.09.1980 року по 06.06.1982 року та відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного з 19.02.1987 року по 24.08.1987 року, суд зазначає, що згідно розрахунку стажу долученого відповідачами до матеріалів справи встановлено, що до страхового стажу позивача при розгляді заяви про призначення пенсії від 19.08.2022 року вищезазначені періоди зараховані.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами частини 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України відповідачем є суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Також, суд зазначає, що адміністративний суд під час прийняття рішень у справі перевіряє правомірність рішень, дій чи наявність допущеної бездіяльності суб`єктами владних повноважень.

Виходячи із системного аналізу наведених норм КАС України, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом має довести наявність порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Судом встановлено, що періоди роботи з 25.08.1987 року по 22.08.1995 року, з 01.01.2005 року по 01.08.2008 року, з 14.03.2018 року по 01.03.2022 року, а також період навчання з 01.09.1980 року по 06.06.1982 року та відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного з 19.02.1987 року по 24.08.1987 року зараховані до страхового стажу позивача.

З огляду на те, що вищезазначені періоди зараховані відповідачем 3 до страхового стажу позивача, суд зазначає про відсутність спору між сторонами, права позивача не порушені, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача зарахувати в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року, суд зазначає наступне.

Згідно трудової книжки позивача встановлено, що в період з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року працювала на посаді медичної сестри в Одеській обласній протовотуберкульозномній кліничній лікарні з відділенням для інвалідів ВВВ.

Відповідно до довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 09.08.2022 року № 58, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» встановлено, що ОСОБА_1 за період з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року працювала на посаді медичної сестри 4-го відділення безпосереднє обслуговування туберкульозних хворих, що передбачена Списком № 2 розділу XXIV, код КП 41973328 Постанови КМУ № 10 від 24.06.2016 року.

Проте згідно довідки Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» від 09.08.2022 року № 59 наданої до Пенсійного фонду Одеської області встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у соціальній відпустці по догляду за дитиною з 01.11.1985 року по 18.08.1986 року, з 18.08.1996 року по 18.02.1987 року.

З розрахунку стажу встановлено, що до страхового стажу позивача у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховано періоди роботи з 30.08.1982 року по 31.10.1985 року, що не спростовується позивачем.

Отже заявлені вимоги про зарахування періоду роботи з 30.08.1982 року по 31.10.1985 року у подвійному розмірі є безпідставними, оскільки відповідач 3 зарахував період у відповідності до вимог ст. 60 Закону № 1788.

При цьому, час перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку з 01.11.1985 року по 18.02.1987 року зараховано відповідачем 3 в одинарному розмірі.

Позивач наголошувала, що це є безпідставним оскільки час перебування у відпустці по догляду за дитиною відповідно до ст. 60 Закону № 1788 зараховується до спеціального стажу, отже повинен бути розрахований у подвійному розмірі.

З цього приводу суд наголошує наступне.

Частиною третьою статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, пунктом ж вказаної норми встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно з частиною другою статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Отже, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю, тобто вказаний період зараховується до роботи у сфері охорони здоров`я, який у свою чергу, зараховується у стаж роботи за вислугу років.

Водночас, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено статтею 60 Закону №1788-ХІІ. Зокрема, вказаною нормою Закону №1788-ХІІ передбачено, що робота в інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (стаття 30 КЗпП України).

Отже, робота в розумінні статей 21, 30 КЗпП України є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.

Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені статтею 60 Закону №1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах, вказаних у цій статті, тому, на думку суду, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2019 року у справі №314/404/17, від 28 листопада 2019 року справа №349/422/16-а.

Відповідно до ч.5 та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що підстав для зарахування позивачу у подвійному розмірі періоду перебування у відпустці по догляду за дітьми немає. Період перебування позивача у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 01.11.1985 року по 18.02.1987 року зараховується до спеціального стажу роботи лише в одинарному розмірі.

Отже з огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання зарахувати періоду роботи з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року у подвійному розмірі слід відмовити.

Таким чином, суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26 серпня 2022 року № 67 про відмову в призначення пенсії за віком на пільгових умовах прийнято без повного з`ясування усіх обставин справи, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Щодо визначення належного органу Пенсійного фонду, яким має здійснюватись розгляд заяви позивача про призначення пенсії, суд зазначає про таке.

Порядок приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку пенсії) встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Мінюсті України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 13 пункту 4.2 вказаного Порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до пункту 4.10 Порядку після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

В даному випадку органом призначення визначено за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

З матеріалів справи встановлено, що розгляд заяви та винесення рішення за заявою позивача від 19.08.2022 року здійснювало Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яке було визначено за принципом екстериторіальності відповідно до пункту 4.2 Порядку.

Проте, з огляду на неналежне виконання визначеним пенсійним органом його повноважень щодо розгляду заяви позивача, що потягло за собою порушення прав позивача, суд вважає наявними підстави покласти обов`язок щодо повторного розгляду заяви позивача саме на Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, як визначений суб`єкт призначення.

Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області необхідно зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.07.1999 року по 31.12.2004 року.

Отже в частині позовних вимог заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області слід відмовити.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Відповідно суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26.08.2022 року № 67 про відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.07.1999 року по 31.12.2004 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки підставою звернення до суду стало протиправно рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, а також враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд приходить висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судовий збір в розмірі 268,40 грн.

Керуючись Конституціє України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.08.2022 року № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням до страхового стажу періодів роботи: з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року у подвійному розмірі, з 25.08.1987 року по 22.08.1995 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2008 року, з 14.03.2018 року по 01.03.2022 року у одинарному розмірі, а також період навчання з 01.09.1980 року по 06.06.1982 року та з 19.02.1987 року по 24.08.1987 року, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку в одинарному розмірі задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26.08.2022 року № 67 про відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Донецька область, 21100) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортні дані: серія НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 19.08.2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.07.1999 року по 31.12.2004 року.

В частині позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, а також в частині зобов`язання зарахувати до страхового стажу періодів роботи: з 30.08.1982 року по 18.02.1987 року у подвійному розмірі, з 25.08.1987 року по 22.08.1995 року, з 01.01.2005 року по 01.08.2008 року, з 14.03.2018 року по 01.03.2022 року у одинарному розмірі, а також період навчання з 01.09.1980 року по 06.06.1982 року та з 19.02.1987 року по 24.08.1987 року, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку в одинарному розмірі відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Донецька область, 21100) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортні дані: серія НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 28 квітня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська