Справа № 280/9233/21
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

26 квітня 2023 року Справа № 280/9233/21 ПР/280/32/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач), відповідно до якої просить суд: визнати протиправною та такою, що підлягає скасуванню вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-4760-50-У Головного управління ДПС у Запорізький області зі сплати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , єдиного внеску в частині нарахованої суми єдиного внеску в сумі 32312,5 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що у вересні 2021 року отримавши пенсію менше ніж нараховано дізнався, що з нього здійснюється відрахування у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу розмірі 39516,61 гривень на підставі постанови в держаного виконавця від 12.08.2021. 17.09.2021 представник позивача ознайомився з ВП №65799559, розпочате 15.06.2021 постановою держаного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 Ф-4760-50-У Головного Управління ДПС у Запорозький області зі сплати єдиного внеску в сумі 35588,74 гривень. Позивач вважає, її протиправно, оскільки близько 10 років безпосередньо господарську діяльність не здійснює та доходи від провадження господарську діяльності не отримує, звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нахованого єдиного внеску за формою № Д5 згідно з додатком 5 до Порядку не формував та не подавав. Окрім того, позивач перебував у трудових відносинах з підприємством, яке сплачувало єдиний внесок з його заробітної плати. За таких обставин просить позовні вимоги задовольнити, спірне рішення скасувати.

Представник Головного управління ДПС у Запорізькій області проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві, відповідно до якого зазначено, що позивач зареєстрований як фізична-особа підприємець та у нього станом у період з 01.01.2017 по 21.01.2021, згідно інтегрованої картки платника податків, по коду класифікації доходів бюджету 71040000 рахується недоїмка в сумі 32 410, 62 грн. Вказує, що нормами чинного законодавства встановлений безальтернативний обов`язок ФОП (з дня державної реєстрації підприємницької діяльності до дня держаної реєстрації припинення підприємницької діяльності) регулярно подавати звітність та сплачувані ЄСВ незалежно від отримання доходу (прибутку) у розмірі не меншому мінімального страхового внеску. Таким чином, вказує про те, що з 2017 року по 2020 рік у позивача наявний борг зі сплати ЄСВ у сумі 35588, 74 грн. станом на 31.10.2020.

Ухвало суді від 01.10.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні ВП № 65799559, відкритому Вознесенівським відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за виконавчим документом - вимогою про сплату боргу № Ф-4760-50-У, виданою 12.11.2020 Головним управлінням ДПС у Запорізькій області до набрання законної сили судовим рішенням у справі №280/9233/21.

Ухвалою судді від 05.10.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 15.12.2021 позовну заяву залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.06.2022 увалу Запорізького окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 280/9233/21 скасовано. Справу № 280/9233/21 направлено для продовження розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 04.08.2022 прийнято до свого провадження справу. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

18.08.2022 відповідачем надано до суду додаткові пояснення. З посиланням на п.4 розділу VI Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 20.04.2015 № 449 зі змінами та доповненнями заначено, що форма корінця вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4760-50 від 12.11.2020 передбачає проставляння відмітки про надіслання вимоги у разі вручення вимоги під підпис службовою (посадовою) особою юридичної особи, фізичною особою або їх законним чи уповноваженим представником. Повідомлення про вручення прикріплюється до корінця вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №705 вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4760-50 від 12.11.2020 вручена ОСОБА_1 особисто 21.11.2020, про що ним проставлено особистий підпис. Дане повідомлення про вручення прикріплено до корінця вимоги №Ф-4760-50 від 12.11.2020.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

12.11.2020 Головним Управлінням ДПС у Запорозький області відносно позивача винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4760-50-У зі сплати єдиного внеску в сумі 35588,74 гривень який виник станом на 31.10.2020.

Позивач не погоджуючись частково з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020№ Ф-4760-50-У, звернувся до суду з позовною заявою.

Щодо посилань відповідача на факт пропуску позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач 20.09.2021 (згідно поштового штампу) звернувся до суду із позовом про оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-4760-50-У.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 580/3469/19 викладена наступна правова позиція:

«Закон № 2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку…

…Отже, платник єдиного внеску для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів відповідно до принципу in dubio pro tributario має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону № 2464-VI».

У постанові Верховного Суду від 05 березня 2021 року у справі № 640/9172/20 міститься наступна правова позиція:

«Закон №2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для оскарження до суду вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску.

Платник єдиного соціального внеску для захисту своїх прав і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС, а не статтею 25 Закону №2464-VI.

Такий висновок щодо строку звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску зроблено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 25.02.2021 у справі № 580/3469/19.

При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у цій постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску після застосування процедури адміністративного оскарження вимоги, це не змінює підхід до застосування строку звернення до суду з позовами у такій категорії справ і у випадку, якщо вимога не була оскаржена в адміністративному порядку».

Суд вважає наведені правові висновки Верховного Суду вірними й обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, строк звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-4760-50-У становить шість місяців з дня, коли позивач дізналась або повинна була дізнатися про існування зазначеної вимоги.

Так, позивач у позовній заяві зазначив, що лише отримавши у вересні 2021 року пенсію у меншій сумі з матеріалів виконавчого провадження №65799559 дізнався про існування оскаржуваної вимоги.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.06.2022 якою скасовано ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 280/9233/21 встановлено таке:

«Так, корінець вимоги про сплату боргу (копія якого долучена до справи відповідачем) не містить відмітки про надіслання вимоги листом з повідомленням про вручення, як це вимагає відповідна затверджена форма (а.с. 57). Не надано суду і доказів відправлення позивачу вимоги №Ф-4760-50 поштою (опис вкладень, журнал вихідної кореспонденції, чи ін). А тому, судом належало оцінити наданий доказ - копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу ОСОБА_1 з урахуванням доводів та заперечень позивача.

Також вбачається, що до примусового виконання вимога про сплату боргу направлена контролюючим органом лише у червні 2021 року (а.с.13), в той час як строк її пред`явлення до виконання зазначено 02.03.2021 (а.с.12).

Виконавче провадження за виконавчим документом спірною вимогою про сплату боргу відкрито 15.06.2021 (а.с.14), а постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника датована 12.08.2021 (а.с.15).

Дата ознайомлення представника позивача з матеріалами виконавчого провадження 17.09.2021 (а.с.11), а дата звернення з позовом про скасування вимоги про сплату боргу 20.09.2021 (а.с. 34).»

Відповідно до положень статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.06.2022, яка набрала законної сили, не доказуються при розгляді даної справи в силу положень статті 78 КАС України.

Так, позивач наполягає, що про існування вимоги про сплату боргу дізнався після отримання пенсії у меншому розмірі та після з`ясування обставин відкриття виконавчого провадження, у якому перебуває у статусі боржника.

Згідно п.4 розділу VI Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 20.04.2015 № 449 зі змінами та доповненнями (далі- Інструкція 449) дата надсилання (вручення) проставляється на корінці вимоги: службовою (посадовою) особою юридичної особи, фізичною особою або їх законним чи уповноваженим представником - у разі вручення вимоги під підпис; працівником структурного підрозділу, до функції, належать приймання, реєстрація та обробка вхідної і вихідної кореспонденції, - у разі надсилання рекомендованим листом з повідомленням про вручення. При цьому повідомлення про вручення прикріплюється до корінця вимоги; інформаційно-телекомунікаційною системою контролюючого органу - у разі надсилання вимоги до електронного кабінету платника (для платників, які пройшли ідентифікацію в електронному кабінеті та обрали спосіб взаємодії з контролюючим органом в електронній формі).

Так, відповідач у наданих пояснення не заперечує, що, згідно Інструкції № 449 форма корінця вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4760-50 від 12.11.2020 передбачає проставляння відмітки про надіслання вимоги у разі вручення вимоги під підпис службовою (посадовою) особою юридичної особи, фізичною особою або їх законним чи уповноваженим представником. Однак не надає пояснень та доказів у їх обгрунтування щодо причин, через які така відмітка відсутня у корінці спірної вимоги. Натомість відповідач зазначає, що повідомлення про вручення прикріплюється до корінця вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №705 вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4760-50 від 12.11.2020 вручена ОСОБА_1 особисто 21.11.2020, про що ним проставлено особистий підпис. Дане повідомлення про вручення прикріплено до корінця вимоги №Ф-4760-50 від 12.11.2020.

Натомість позивач заперечує факт отримання ним згідно поштового повідомлення спірної вимоги. Суд не заперечує доводу відповідача про те, що законодавство не вимагає направлення вимоги з описом вкладеного. При цьому, оскільки опис вкладеного при направенні позивачеві спірної вимоги не складався, то достовірно встановити, який саме документ був отриманий позивачем не є виявляється можливим.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, надані сторонами на спростування доводів та заперечень, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підвтерджується достовірно лише факт того, що про існування спірної вимоги позивач дізнався з 17.09.2021 від представника позивача після ознайомлення із матеріалами зазначеного виконавчого провадження №65799559. З огляду на наведене, відстуні підстави вважати що позивачем пропущено строку звернення до суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача, як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, який протягом 2017-2019 років є найманим працівником та його роботодавець сплачував ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Так, спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з статтею 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VIнадано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VIплатниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VIдо платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-V (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VIне врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постанові від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).

Судом під час розгляду справи встановив, що за даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець у період з 26.09.2007 по 05.07.2021 (дата державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, номер запису: 003037097). Видом господарської діяльності за КВЕД 60.22.0 «діяльність таксі».

Так з липня 2014 року по січень 2018 року включно позивач перебував у трудових відносинах і отримав дохід виключно у вигляді заробітної плати від юридичної особи-роботодавця КП "ЗАПОРІЖМІСЬКСВІТЛО", а з червня 2018 року по червень 2021 року включно перебував у трудових відносинах і отримав дохід виключно у вигляді заробітної плати від юридичної особи-роботодавця ПАТ "ЗАПОРІЖСТАЛЬ", які (роботодавці) у свою чергу здійснювали відповідні нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суми нарахованої позивачу до виплати заробітної плати за видами виплат, та сплачували його (єдиний внесок) за позивача у встановленому законом порядку, в розмірі, не меншому мінімального страхового внеску за місяць.

Вищезазначене підтверджується інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, наданою безоплатно Пенсійним фондом України в паперовій формі, - саме електронними довідками ОК-5 (код документа 4200-9520-5423-1224) та ОК-7 (код документа 8400-1272-0544-0414) сформованих засобами автоматичних систем ПФУ 15.09.2021 за індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 .

Зокрема, у довідці форми ОК-5 наведені дані про: страхувальників які давали про застраховану особу ( ОСОБА_1 , реєстраційний мер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) відомості до системи персоніфікованого обліку; розміри сум заробітної плати застрахованої особи з якої сплачені страхові внески, кількість днів трудового стажу, відмітка (підтвердження «так») про сплату страхових внесків із таких сум заробітку.

Тобто з липня 2014 року по червень 2021 року включно позивач чотири місяці, а саме у лютому, березні, квітні та травні 2018 року не перебував у трудових відносинах (не був найманим працівником) а тому позивач як ФОП зобов`язаний сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі, який не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць, який становив 819,06 гривень за кожен місяць, тобто в загальному розмірі 3 276,24 гривень.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності податковим органом та судом не встановлено.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Отже у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу в автоматичному режимі єдиного внеску за такі періоди: з січня 2017 року по січень 2018 року включно і з червня 2018 року по березень 2021 року (останній місяць перед виходом пенсію за віком) включно, тобто, за періоди, коли позивач господарську діяльність не здійснював та доходи від провадження господарської діяльності не отримував, був найманим працівником,

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (з 2017 року по 2020 рік), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувану вимогу відповідача не можна вважати правомірною, а тому суд приходить до висновку про необхідність визнати вимогу №Ф-4760-50-У Головного Управління ДПС у Запорізький області зі сплати єдиного внеску в частині нарахованої суми єдиного внеску в розмірі 32312,5 гривень (35588,74 гривень - 3 276,24 гривень = 32312,5 гривень) протиправною та такою, що підлягає частковому скасуванню, а тому позов підлягаю задоволенню.

Аналогічна правова позиція закріплена у висновках Верховного Суду у постанові від 23 січня 2020 року по справі №480/4656/18.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на правову допомогу суд зазначає про таке.

Частиною 1 статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами 1 та 2 статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог статі 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Суд вважає, що доданими до позову документами: договір про надання правової допомоги від 14.09.2021, квитанція до прибуткового касового ордера №57 від 17.19.2021, актом (розрахунком) надання правничої допомоги від 17.09.2021 підтверджуються понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2500,00 грн., які є співмірним із складністю даної справи та які підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 132, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Запорізький області про сплату борту (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-4760-50-У зі сплати ОСОБА_1 , єдиного внеску в частині нарахованої суми єдиного внеску в сумі 32312,5 гривень.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр-т. Соборний, буд. 166, код ЄДРПОУ ВП 44118663) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 908, 00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500, 00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова