Справа № 120/1220/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 квітня 2023 р. Справа № 120/1220/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВІН-АВТО" до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальність "ВІН-АВТО" звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарських штрафів.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятих постанов, з огляду на те, що відповідачем неналежно здійснено перевірку з огляду на неповне з`ясування усіх обставин, що призвело до передчасних висновків. Так, позивач зазначає, що Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області прийнято постанови № 352106 від 24.01.2023 року та № 350151 від 31.01.2023 року за результатами перевірки не належних ТОВ "ВІН-АВТО" транспортних засобів. Також позивач звертає увагу на те, що постановою № 352172 від 07.02.2023 року ТОВ "ВІН-АВТО" притягнуто до відповідальності, зокрема за відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа на транспортному засобі, який відповідно до технічних вимог заводу виробника не обладнаний тахографом.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що пунктом 15 Порядку № 1567 визначено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом. Відповідач зазначає, що у нього не виникло сумніву з приводу визначення перевізника, відповідно до наданих водіями документів. Таким чином, при прийнятті оскаржуваних постанов, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

06.01.2023 року Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області проведено рейдову перевірку транспортного засобу Mersedes-benz д.н.з НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_1 .

За результатами перевірки складено акт № 335988, у якому зазначено про те, що відповідальними особами Укртрансбезпеки зафіксовано порушення ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: регулярне перевезення пасажирів маршруту "Муровані Кирилівці - Вінниця" за відсутності тимчасового реєстраційного талону на ТЗ.

Позивача було завчасно повідомлено про розгляд справи листом № 1850/21/24-23, однак позивач на розгляд справи не з`явився.

Так, 24.01.2023 року начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області на підставі акта № 335988 від 06.01.2023 року винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 352106 від 24.01.2023 року, якою до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 17000 грн.

Також, уповноваженими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області проведено рейдову перевірку під час якої перевірено транспортний засіб ТЗ БАЗ А 079.23 д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

За результатами перевірки складено акт № 351526 від 11.01.2023 року у якому зафіксовано правопорушення, передбачене ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", у частині відсутності у водія транспортного засобу тимчасового реєстраційного талону.

Листом № 3426/21/24-23 ТОВ "ВІН-АВТО" було повідомлено про розгляд справи. Позивач на розгляді присутній не був.

За результатами розгляду прийнято постанову № 352151 від 31.01.2023 року, якою на ТОВ "ВІН-АВТО" накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн.

У подальшому, 25.01.2023 року уповноваженими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області шляхом проведення заходів державного контролю перевірено транспортний засіб ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Внаслідок даної перевірки складено акт № 351618, відповідно до якого під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів виявлено порушення ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме відсутні схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду, протокол перевірки та адаптації тахографа.

Позивач скористався своїм правом на надання пояснень по суті правопорушень під час розгляду справи і відповідно отримав постанову про застосування адміністративно- господарського штрафу № 352172 від 07.02.2023 року.

Вважаючи протиправними вказані вище постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи державного регулювання діяльності автомобільного транспорту в Україні регульовані Законом України від 05.04.2001 № 2344-III "Про автомобільний транспорт" ( далі - № 2344-III).

Реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті покладена на Укртрансбезпеку, відповідно до норм Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою КМУ від 11.02.2015 № 103.

Статтею 6 Закону № 2344-III регламентовано, зокрема здійснення державного контролю автомобільних перевізників на території України шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Порядок проведення рейдових перевірок регулюється Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою КМУ від 08.11.2006 року № 1567 (далі - Порядок 1567).

Під час проведення рейдової перевірки перевіряється, серед іншого, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом. (п. 15 Порядку № 1567).

Оформлення результатів перевірки та застосування адміністративно-господарських штрафів передбачено пунктами 20-30 цього Порядку.

Виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Статтею 39 Закону 2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Так, цією статтею передбачено, що для автомобільного перевізника регулярних пасажирських перевезень такими документами є:

для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Визначаюсь щодо постанов № 352106 від 24.01.2023 року та № 352151 від 31.01.2023 року, суд керується наступним.

Суд встановив, що дані постанови прийняті у зв`язку з відсутністю під час перевірки тимчасового реєстраційного талону транспортного засобу, що підтверджується актом № 351526 від 11.01.2023 року (а.с. 41) на підставі якого винесена постанова № 352151 та актом № 335988 від 06.01.2023 року (а.с. 47) на підставі якого прийнято постанову № 352106.

Відповідно до абз. 12 п. 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого від 07.09.1998 року № 1388, за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Аналізуючи вищезазначену норму та ст. 39 Закону № 2344-III у сукупності, суд дійшов висновку, що тимчасовий реєстраційний талон - це документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах.

Відтак, відсутність під час надання послуг з перевезення пасажирів тимчасового реєстраційного талону на ТЗ свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Суд акцентує увагу на тому, що ст. 60 Закону № 2344-III, відповідальність передбачена цією нормою за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовується до автомобільних перевізників.

Так, відповідно до статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Статтею 29 Закону № 2344-III регламентовано, що автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

З аналізу вищезазначених норм, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для отримання статусу перевізника є наявність ліцензії.

Відповідно до п.п. 2 п. 7 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою КМУ від 02.1.2015 року № 1001, для отримання ліцензії на перевезення разом з заявою слід надати, зокрема відомості про власні, орендовані, надані ліцензіату в кредит або лізинг транспортні засоби за формою згідно з додатком 3 та завірені заявником копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та тимчасових реєстраційних талонів, якщо передбачено їх оформлення.

Відповідно до п. 27 постанови КМУ від 02.12.2015 № 1001,до використання під час провадження господарської діяльності допускаються транспортні засоби, які зокрема:

- зареєстровані відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (Офіційний вісник України, 1998 р., № 36, ст. 1327; 2009 р., № 101, ст. 3521);

- є власністю ліцензіата та мають свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу або надані ліцензіату в оренду, кредит, лізинг і мають свідоцтво про реєстрацію та тимчасовий реєстраційний талон, якщо передбачено їх оформлення;

- внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців як засоби провадження господарської діяльності ліцензіата, що відповідають цим Ліцензійним умовам.

Таким чином, факт ліцензованого транспортного засобу вказує на приналежність транспортного засобу власнику конкретної ліцензії.

Позивач стверджує, що транспортні засоби Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 та БАЗ Ф 0.79 д.н.з. НОМЕР_2 йому не належить.

Відповідно до роздруківки з відомостей на Веб-порталі Державної служби України з безпеки на транспорті в Електронному кабінеті перевізника, перевізником транспортного засобу з реєстраційним номером НОМЕР_2 є ОСОБА_4 (а.с. 22). Відомості про перевізника транспортного засобу з реєстраційним номером НОМЕР_1 відсутні.

Відтак вказані транспортні засоби не є ліцензованими для використання в господарській діяльності ТОВ "ВІН-АВТО".

Суд відхиляє доводи позивача про приналежність цих ТЗ до ТОВ "ВІН-АВТО" з огляду на відомості у паспортах маршруту, з огляду на наступне.

Відповідно до тлумачення визначення паспорту маршруту це документ, що містить схему маршруту, розклад руху, таблицю вартості проїзду, графіки режимів праці та відпочинку водіїв тощо (ст. 1 Закону № 2344-III).

До того ж, відповідно до Порядку розроблення та затвердження паспорта автобусного маршруту, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.05.2010 року № 278, паспорт маршруту включає: схему маршруту; характеристику маршруту, у тому числі відомості щодо усіх залізничних переїздів, через які проходить автобусний маршрут (у разі їх наявності); копію затвердженого організатором розкладу руху автобусів; графік режиму праці та відпочинку водіїв; таблицю вартості проїзду, затверджену перевізником (для регулярних перевезень); список пасажирів (для регулярних спеціальних перевезень), перевезення яких передбачено договором про регулярні спеціальні перевезення та які застраховані в установленому законодавством порядку (крім маршрутів регулярних спеціальних перевезень у межах населеного пункту та маршрутів, що виходять за межі території населеного пункту, протяжність яких не більше ніж 50 кілометрів, туристично-екскурсійних перевезень, а також перевезення осіб, що перетинають лінію розмежування в Донецькій і Луганській областях та адміністративний кордон між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю); відомості про зміни на маршруті; умови здійснення перевезень на маршруті (для регулярних спеціальних перевезень); акт відповідності паспорта автобусного маршруту умовам здійснення перевезень на маршруті (для регулярних спеціальних перевезень); договір про надання послуг (для регулярних спеціальних перевезень); відомості про виявлені порушення умов здійснення перевезень пасажирів, що розміщуються на зворотному боці титульного аркуша паспорта (для регулярних спеціальних перевезень).

Тобто суд акцентує увагу на тому, що даний документ не містить вказівки на перевізника чи власника транспортного засобу, а по своїй юридичній природі має дозвільний характер для здійснення конкретних перевезень у визначений проміжок часу за встановленим маршрутом.

Окрім того суд зазначає, що посилання відповідача на пояснення водіїв не є допустимими та достатніми доказами, оскільки обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до відомостей у маршрутних паспортах зазначено прізвище директора ТОВ «ВІН-АВТО», однак в акті перевірки № 351526 (а.с. 41) зазначено, що дорожній лист належить, зокрема ОСОБА_5 . Проте відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Дарморос Д.В. не є уповноваженою особою товариства.

Так, оскільки в матеріалах справи відсутні докази що позивач є автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III, суд дійшов висновку, що посадові особи Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області діяли без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваних рішень, а наведені в актах перевірки висновки щодо належності транспортних засобів ТОВ "Він-Авто" базувались на припущеннях посадових осіб відповідача.

Відтак постанови перевірки прийняті на підставі таких актів є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо оскаржуваної постанови № 352172 від 07.02.2023 року суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що вказана постанова прийнята на підставі акту № 351618, у якому зафіксовано порушення ст. 39 Закону № 2344-III у частині відсутності протоколу перевірки та адаптації тахографа, схеми маршруту, таблиці вартості проїзду та розкладу руху.

Як зазначено позивачем та підтверджується доданими до відзиву матеріалами, а саме паспортом маршруту сполучення Вінниця АС - Бершадь № 642, з відображенням у ньому схеми руху, розкладу тощо (а.с. 54-56), наявні ксерокопії схем маршруту, розкладу руху, таблиця вартості проїзду у водія транспортного засобу БАЗ д.н.з. НОМЕР_3 , ліцензованого ТОВ "ВІН-АВТО", ОСОБА_3 , - були враховані під час розгляду справи по суті.

Відтак застосування адміністративно-господарського штрафу контролюючим органом відбулося у зв`язку з відсутністю у позивача перевірки адаптації тахографа.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 року, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 року за №811/18106 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення № 340).

Відповідно до п. 6.1. Положення № 340, автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

У свою чергу, порядок використання тахографів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 року № 385 (далі - Інструкція № 385).

Пунктом 3.3. Інструкції № 385 визначено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Відповідно до п.3.5. Інструкції № 385 перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Оскаржувана постанова прийнята органом державного контролю за вчинення правопорушення відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III, тобто саме за відсутність документів, а не відсутність встановленого тахографа.

Водночас, підставою прийняття оскаржуваної постанови є матеріали здійснених посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області заходів державного контролю щодо транспортного засобу, який відповідно до технічних вимог заводу виробника не обладнаний тахографом.

Згідно п. 6.3 Положення № 340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Суд наголошує на тому, що з аналізу даної норми слідує, що законодавцем передбачено можливість відсутності тахографа.

Отже, положеннями статті 39 Закону № 2344-III передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством. У свою чергу наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або документу що його заміняє в разі не обладнання транспортного засобу тахографом - індивідуальна контрольна книжки водія передбачено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010 року, та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010 року.

Як встановлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, зокрема відеозаписом з нагрудної камери, контрольна індивідуальна книжка водія була надана органу Укртрансбезпеки, що свідчить про відсутність тахографа на транспортному засобі.

Суд зазначає, що п. 6.1 Положення №340 є відмінним від порушення п. 6.3 вказаного Положення, оскільки у наслідку передбачає собою наявність інших документів спрямованих на організацію безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів, а відтак не може тягнути за собою відповідальність передбачену абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III у контексті даної справи.

Таким чином, суд не надає оцінку індивідуальній контрольній книжці водія, оскільки відповідальність до позивача застосована за фактом відсутності іншого документа.

Принагідно суд зазначає, що виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури перевірки та прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Відтак оскаржувана постанова від № 352172 від 07.02.2023 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

Отже, встановлені судом неповнота з`ясування обставин справи щодо порушення законодавства при здійсненні рейдових перевірок та помилкове застосування відповідачем норм матеріального права при вирішенні питання про притягнення позивача до відповідальності є підставою для визнання протиправними та скасуваннях постанов № 352106 від 24.01.2023 року, № 350151 від 31.01.2023 року та № 352172 від 07.02.2023 року.

Окремо суд визначається щодо розподілу судових витрат.

Позивачем зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу становлять 10000 грн, однак у матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо).

Суд притримується позиції, що право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у частині витрат на правничу допомогу у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Розподіл витрат зі сплати судового здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши основні доводи сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІН-АВТО" (вул. Леніна, буд. 7, с. Пултівці, Вінницька обл., ) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області (вул. В.Порика, 29, м. Вінниця, ) про визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарських штрафів задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 352106 від 24.01.2023 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 352151 від 31.01.2023 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 352172 від 07.02.2023 року.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Він-Авто" судовий збір в розмірі 2684,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (Перемоги, 14, м. Київ, 03135, ).

У частині інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович