Справа № 520/4672/22
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 р.Справа № 520/4672/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Харківській області, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 07.12.2022 року, та на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 19.12.2022 року, у справі № 520/4672/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому, з урахуванням заяви про зміну (доповнення) підстав позову, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Харківській області від 13.03.22 року №145 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Харківській області від 13.03.22 року №198 в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади;

- поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області, на посаді капітана поліції, старшого інспектора роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області;

- нарахувати та виплатити Головним управлінням Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 березня 2022 року по час прийняття рішення по справі з урахуванням Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

- в частині поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місць допустити негайне виконання судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі № 520/4672/22 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.03.2022 року №145 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції в Харківській області від 13.03.2022 року №198 в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Поновлено капітана поліції ОСОБА_1 в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області на посаді старшого інспектора роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року (263 календарних дні) у сумі 45 754,88 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року (263 календарних дні) в межах суми стягнення за один місяць (30 календарних днів) в сумі 14 982,60 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року у справі № 520/4672/22 заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 20 000,00 грн. у зв`язку з розглядом справи № 520/4672/22 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 30.11.2022 року, та додатковим рішенням від 14.12.2022 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року у справі 520/4672/22 скасувати, прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що 02.03.2022 від командира ППОП позивач отримав дозвіл на відсутність на службі з 03.03.2022 по 05.03.2022 для здійснення евакуації родини, однак позивач не здійснював евакуацію своєї родини до 04.03.2022 року, про що свідчить те, що позивач 04.03.2022 року здав до чергової частини полку поліції особливого призначення (далі - ППОП) зброю (АКМС), тобто перебував на території міста Харкова, хоча повинен був знаходитися за межами Харківської області разом із родиною, що підтверджує безпідставну відсутність позивача на службі. Зазначає, що позивач мав безумовно з`явитись на службу у визначений для цього командиром день та виконувати завдання поліції, передбачені законом в умовах воєнного часу в інтересах українського народу, натомість в перші дні війни, в найактивнішу фазу бойових дій, нехтуючи присягою, порушуючи обов`язок служити українському народові, сумлінно виконувати свої службові обов`язки, позивач прийняв рішення не з`являтися на службу протягом більш довгого строку, ввів в оману керівництво щодо необхідності евакуації родини, не повідомив про умови, які ускладнювали виконання ним відповідних обов`язків. Також зазначено, що позивач усвідомлював, що шлях до міста Ужгорода потребуватиме значного проміжку часу, та він не встигне повернутися у визначений командиром строк, враховуючи, що мешканці Харківської, Сумської, Київської областей масово евакуювалися у напрямку західної частини Україні. Також вважає, що у позивача взагалі не було необхідності евакуювати родину у напрямку західної частини України, а можливо було вивезти сім`ю до сусідніх областей, які не перебували під обстрілами агресора, що свідчить про умисність дій позивача. Отже, проведеним службовим розслідуванням встановлено та підтверджено факт безпідставної відсутності позивача на службі, що доводить факт вчинення ним дисциплінарного проступку, та обґрунтованість застосування до нього такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби в поліції.

Також, відповідач наголошує, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача витрати позивача на правничу допомогу адвоката у сумі 20000,00 грн. шляхом ухвалення додаткового судового рішення, залишивши поза увагою доводи ГУНП в Харківській області, викладені в клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, та не звернув уваги на необґрунтованість та недоведеність понесення позивачем таких витрат у заявленому ним розмірі, з огляду на те, що позовна заява була підписана позивачем 20.04.2022 та подана до суду 09.06.2022, тобто до укладення договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом Смілянським Я.Г., який був укладений лише 23.06.2022. Водночас в акті № 1 здачі-приймання виконаних послуг, складеному 03.12.2022 щодо виконання вказаного договору про надання правової допомоги від 23.06.2022, позивачем та адвокатом посвідчено надання адвокатом такої правової допомоги як підготовка та складання позовної заяви разом із додатками (вартість послуги- 6500,00 грн.). Решту заявлених позивачем витрат на правничу допомогу відповідач також вважає необґрунтованою та завищеною, з посиланням на незначну складність справ цієї категорії та наданих адвокатом послуг.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 30.11.2022 року в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі № 520/4672/22 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року (263 календарних дні) у сумі 45 754,88 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що зазначаючи про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року (263 календарних днів), суд першої інстанції, всупереч положенням статті 235 КЗпП України, фактично стягнув суму середнього заробітку, обчислену за період з 13.03.2022 року по липень 2022 року, безпідставно врахувавши при цьому суми одержаного позивачем грошового забезпечення у період проходження ним служби в лавах Збройних Сил України. При цьому, рішення суду першої інстанції не містить розрахунку, з якого виходив суд при визначенні суми, що підлягає стягненню. Також, на переконання скаржника обчислення його середньоденної заробітної плати для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід проводити виходячи з кількості робочих, а не календарних днів за два останні місяці роботи перед звільненням. Крім того, вважає протиправним залишення без задоволення судом першої інстанції позовних вимог щодо обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшла висновку, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 13.03.2022 року на підставі рапорту командира ППОП ГУНП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_2 про те, що з 02.03.2022 по теперішній час старший інспектор роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_1 безпідставно не вийшов на службу, про причини своєї відсутності нікому не повідомив, на зв`язок не виходить, наказом ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 року № 460 «Про призначення та проведення службового розслідування» відносно позивача призначено службове розслідування (т. 1 а.с. 120-121).

13.03.2022 року за результатами проведеного службового розслідування дисциплінарною комісією складено висновок службового розслідування «За фактами, викладеними у рапорті командира ППОП ГУНП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_2 від 13.03.2022 року» згідно із яким, дисциплінарною комісією ухвалено застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог:

- пункту 1 частини 1 статті 18, пункту 24 частини 1 статті 23 та ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію України»;

- пунктів 1 та 6 частини 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (т. 1 а.с. 111-116).

Згідно наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.03.2022 року № 198 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУ НП в Харківській області» до позивача, за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушені вимог пункту 1 частини 1 статті 18, пункту 24 частини 1 статті 23 та ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію України», пунктів 1 та 6 частини 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. В наказі зазначено, що з 02.03.2022 по 13.03.2022 старший інспектор роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_1 безпідставно був відсутній на службі без поважних причин, а також не взяв участі у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану під час його оголошення на всій території України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (т. 1 а.с. 131-132).

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 145 о/с від 13.03.2022 року капітана поліції ОСОБА_1 /0081895/, старшого інспектора роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області звільнено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України - з 13.03.2022 року (т. 1 а.с. 17).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження висновки дисциплінарної комісії стосовно вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Вирішуючи позовні вимоги щодо виплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу позивача слід розраховувати з урахуванням того, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2022 року №5-РС позивача було призначено на посаду в лавах Збройних Сил України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати на користь позивача середнього заробітку з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. №168, суд першої інстанції вказав, що винагорода, передбачена цією постановою, виплачується у випадку безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), проте під час розгляду справи встановлено, що позивач не залучався за місцем проходження служби в лавах Національної поліції України до вказаних заходів, а отже у даному випадку відсутні підстави для нарахування позивачу такої винагороди.

Ухвалюючи додаткове рішення від 14.12.2022 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь позивача судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою у розмірі 20 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що послуги, надані позивачу, пов`язані із розглядом справи та розмір вартості послуг адвоката є співмірним отриманим послугам. Відтак, сума, заявлена позивачем до відшкодування у розмірі 20000,00 грн., підлягає стягненню на його користь.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580-VIII) встановлено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

За визначенням статті 3 Закону № 580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

У частині 1 статті 18 Закону № 580-VIII передбачені обов`язки поліцейського зокрема: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Частиною 1 ст. 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 64 Закону № 580-VIII визначена Присяга працівника поліції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України від 15.03.2018 № 2337-VІІІ (надалі - Дисциплінарний статут) визначається сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

У відповідності до ч.2 ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського визначених статтею 18 Закону України Про Національну поліцію, зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їх повноважень та відповідно до закону; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейські виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижуючи честь і гідність людини; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватись правил внутрішнього розпорядку.

Частиною 3 ст.1 Дисциплінарного статуту встановлено, що до змісту службової дисципліни також віднесено такі обов`язки поліцейського як: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до ст.12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Приписами ст.13 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Відповідно до положень ст.14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до частини 7 статті 19 Дисциплінарного статуту у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Згідно з частиною 8 статті 19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

У відповідності до пункту 3 статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України щодо виконання дисциплінарних стягнень - дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу.

Підставою для застосування до поліцейського дисциплінарних стягнень, перелік яких визначено у статті 13 Дисциплінарного статуту є вчинення дисциплінарного проступку, тобто протиправних, винних дій чи бездіяльність, що полягає в порушенні поліцейським службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Перелічені у статті 13 Дисциплінарного статуту види дисциплінарних стягнень застосовуються виходячи із обставин і характеру проступку, особи поліцейського, обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередньої поведінки поліцейського, його ставлення до служби, ступеня його вини.

Звільнення зі служби в поліції є найсуворішим видом дисциплінарного стягнення за порушення службової дисципліни та є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Передумовою звільнення поліцейського за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов`язаного зі здійсненням службової діяльності, має бути грубе порушення службової дисципліни, встановлене внаслідок ретельного службового розслідування та підтверджене належним доказами.

Відповідно до ч.10 ст. 14 Дисциплінарного статуту порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 893 від 07.11.2018 року затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 р. за № 1355/32807 (далі Порядок №893).

Пунктом 1 розділу 2 Порядку №893 передбачено, що підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за на5гвмості достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до п. 1 розділу 5 Порядку № 893 проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Приписами п.п.2 та 3 розділу 4 Порядку №893 визначено, що поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають стосунок до справи; ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, Законами України Про захист персональних даних, Про державну таємницю та іншими законами; подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; брати участь у розгляді справи на відкритому засіданні дисциплінарної комісії; користуватися правничою допомогою, послугами представника.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень.

Відповідно до пункту 1 розділу V Порядку №893 проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Згідно з п. 4 розділу V Порядку №893 службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

На підставі п.1 Розділу VI Порядку №893 зібрані під час проведення службового розслідування матеріали та підготовлені дисциплінарною комісією документи формуються нею у справу.

Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

У разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення

Відповідно до п.4 розділу 6 Порядку №893 в описовій частині висновку службового розслідування викладаються відомості, встановлені під час проведення службового розслідування: обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, час, місце, спосіб, мотив учинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим; посада, звання, прізвище, ім`я, по батькові, персональні дані (дата і місце народження, освіта, період служби в поліції і на займаній посаді - із дотриманням вимог Закону України Про захист персональних даних), відомості, що характеризують поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; пояснення поліцейського щодо обставин справи, а в разі відмови від надання такого пояснення - інформація про засвідчення цього факту відповідним актом про відмову надати пояснення чи поштове повідомлення про вручення або про відмову від отримання виклику для надання пояснень чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення; пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; документи та матеріали, що підтверджують та (або) спростовують факт учинення дисциплінарного проступку; обставини, що обтяжують або пом`якшують відповідальність поліцейського, визначені статтею 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України; причини та умови, що призвели до вчинення виявленого дисциплінарного проступку, обставини, що знімають із поліцейського звинувачення.

Положеннями ст. 16 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів.

До строку проведення службового розслідування не зараховується документально підтверджений час перебування поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, у відрядженні, на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) або у відпустці.

Службове розслідування вважається завершеним у день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка його заміщує, висновку за результатами службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Як вказувалось вище, на підставі висновків службового розслідування, проведеного відносно позивача, до нього, за допущення порушень службової дисципліни, що виразилось у порушенні вимог пункту 1 частини 1 статті 18, пункту 24 частини 1 статті 23, та частини 2 статті 24 Закону України «Про Національну поліцію України», а також пунктів 1 та 6 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Дисциплінарною комісією під час службового розслідування було встановлено, що 12.03.2022 року до ГУНП в Харківській області надійшов рапорт командира ППОП ГУНП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_2 про те, що з 02.03.2022 року по теперішній час старший інспектор роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_1 безпідставно не вийшов на службу, про причини своєї відсутності нікому не повідомив, на зв`язок не виходить.

У висновку службового розслідування зазначено, що опитаний в телефонній бесіді заступник командира ППОП ГУНП в Харківській області майор поліції ОСОБА_3 пояснив, що 02.03.2022 року керівництвом ППОП було надано дозвіл капітану поліції ОСОБА_1 на виїзд за межі Харківської області для евакуації своєї родини у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації відносно України та бойових дій. Останній мав повернутись до Харківської області у найкоротший термін, а саме через 2 дні. Проте ОСОБА_1 здав вогнепальну зброю (АКМС) лише 04.03.2022 року, після чого виїхав за межі Харківської області. Табельну вогнепальну зброю - ПМ, ОСОБА_1 не здавав, оскільки начебто планував повернутись через 2 дні. 02.03.2022 та 03.03.2022 ОСОБА_1 на службі був відсутній. Станом на 13.03.2022 капітан поліції ОСОБА_1 до ППОП ГУПП в Харківській області не повернувся.

Опитаний командир батальйону ППОП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 пояснив, що з 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації на території України, характеру оперативної обстановки, місця розташовування батальйону № 2 та інтересів служби, старший інспектор роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_1 , згідно усної вказівки керівництва ППОП, був йому підпорядкований. Капітан поліції ОСОБА_1 23.02.2022 року отримав у черговій частині ППОП табельну вогнепальну зброю ПМ, та автоматичну зброю - АКМС. В подальшому, капітан поліції ОСОБА_1 02.03.2022 року звернувся до командира ППОП підполковника поліції ОСОБА_2 з проханням надати йому можливість евакуювати свою родину у безпечне місце за межами Харківської області, на що ОСОБА_2 надав згоду та дозволив бути відсутнім на службі з 03.03.2022 по 05.03.2022, але ОСОБА_1 лише 04.03.2022 здав автоматичну зброю АКМС. З 03.03.2022 по 05.03.2022 ОСОБА_1 на службі був відсутній. З 05.03.2022 по 12.03.2022 ОСОБА_1 часто не виходив на зв`язок та відмовлявся повідомити місце свого перебування. 10.03.2022 року ОСОБА_1 була надана вказівка про негайне повернення до місця дислокації ППОП ГУНП в Харківській області, проте вказану вказівку останній не виконав, та з 12.03.2022 припинив виходити на зв`язок. Таким чином, ОСОБА_1 з 02.03.2022 по 13.03.2022 фактично відсутній на службі та не виконує свої службові обов`язки.

Зазначено, що згідно довідки ППОП ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 566/119-21/01-2022, капітан поліції ОСОБА_1 04.03.2022 здав до чергової частини ППОП автоматичну зброю АКМС МБ-2424-1972 р.

З метою з`ясування обставин відсутності на службі капітана поліції ОСОБА_1 , 13.03.2022 членом дисциплінарної комісії - заступником начальника управління - начальником ВСР УГІ ГУНП в Харківській області майором поліції ОСОБА_5 було здійснено телефонний дзвінок ОСОБА_1 на мобільний номер, який йому належить, та останньому було повідомлено, що відносно нього проводиться службове розслідування за фактом його відсутності на службі з 02.03.2022 року, та запропоновано надати до дисциплінарної комісії письмові пояснення. ОСОБА_1 від будь-яких пояснень відмовився, місце свого перебування не повідомив. 13.03.2022 року дисциплінарною комісією був складений акт № 251/119-15/02-2022 про відмову від надання пояснення.

У висновку службового розслідування зазначено також, що дисциплінарною комісією вживалися інші заходи щодо запрошення позивача для надання письмових пояснень, проте встановлено, що відділення поштового зв`язку AT "Укрпошта" в умовах воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації на території Харкова та Харківської області не працює, рекомендовані листи не приймає та не відправляє.

Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" яким постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно вказаного Указу Президента Міністерство внутрішніх справ України зокрема в особі Національної поліції України, яка є структурним підрозділом зобов`язано запровадити та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Згідно вимог ст. 17 Закон України «Про правовий режим воєнного стану» органи державної влади України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, громадські об`єднання, а також громадяни зобов`язані сприяти діяльності військового командування та військових адміністрацій у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану на відповідній території.

Не є спірною обставиною у цій справі, що позивач склав Присягу на вірність Українському народові, згідно з якої присягнув вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Також, позивач ознайомлений з наказом начальника ГУНП в Харківській області від 19.10.2021 № 2062 стосовно того, що у разі вчинення протиправних дій, які підривають авторитет Національної поліції України в очах населення, керівництвом ГУНП в Харківській області до працівників буде прийматися безальтернативне рішення - звільнення з Національної поліції України, що підтверджується довідкою ППОП ГУНН в Харківській області від 13.03.2022 року.

Згідно пункту 24 частини 1 до статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію», у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Пунктом 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського.

Дисциплінарною комісією зазначено, що характер вчиненого позивачем проступку свідчить про повне нехтування та зневажання своїм статусом та посадою поліцейського, проявленим абсолютно безвідповідальним ставленням його до українського народу, якому він зобов`язаний служити, своїх службових обов`язків, що є грубим порушенням службової дисципліни та абсолютно дискредитує позивача як поліцейського. Зазначено, що дії позивача безумовно підривають авторитет Національної поліції України в очах громадян, оскільки поліцейський не має права проявляти слабкість замість мужності, переховуватись замість служити народу, та в очах поліцейських, які у воєнний час служать та спостерігають безпідставну відсутність на службі поліцейського, що підриває авторитет керівництва поліції та самої служби в їх очах. Зазначено, що у випадку незастосування крайнього заходу до поліцейського, це стало б негативним прикладом для інших поліцейських.

В ході проведення службового розслідування встановлено, що з 02.03.2022 по 13.03.2022 старший інспектор роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_1 безпідставно був відсутній на службі без поважних причин, а також не взяв участі у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану під час його оголошення на всій території України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України тим самим, вчинив дисциплінарний проступок, який є несумісним з подальшим проходженням служби в Національній поліції України.

Надаючи оцінку вищевикладеному, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом висновку службового розслідування, підставою для його проведення став рапорт командира ППОП ГУНП в Харківській області ОСОБА_2 від 12.03.2022 року щодо відсутності позивача за місцем несення служби за відсутності поважних причин.

Одночасно, зазначений рапорт підтверджує факт надання командиром ОСОБА_2 02.03.2022 року дозволу позивачеві на вибуття для евакуації родини (т. 1 а.с. 118).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем надано пояснення про те, що вищевказаний рапорт не містить в собі вказівки та/або висновку командира ППОП ГУ НП в Харківській області щодо конкретного строку, протягом якого позивач був зобов`язаний повернутися до виконання службових обов`язків, що свідчить про формальність визначення відповідачем строків його відсутності на службі без поважних причин з 02.03.2022 року по 13.03.2022 року.

Допитаний під час розгляду справи в суді першої інстанції в якості свідка командир ППОП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_2 повідомив, що ним було надано особистий дозвіл на залишення позивачем служби з метою забезпечення евакуації його родини/родичів терміном на три доби.

Разом з тим, позивач у наданих під час розгляду справи у суді першої інстанції поясненнях вказав, що дозвіл на залишення розташування служби з метою забезпечення евакуації родини був наданий йому командиром ОСОБА_2 терміном у 5 діб з дати виїзду за межі м. Харкова, а у подальшому, командиром надавався додатковий строк, оскільки позивач йому повідомляв про поважні обставини затримки. Зазначив, що, вважаючи, що командиром ППОП ГУ НП в Харківській області йому було надано п`ять днів з моменту виїзду за межі Харкова для евакуації родини, 04.03.2022 здав автоматичну зброю АКМС, після чого, 05.03.2022 року виїхав з родиною за межі м. Харкова. З огляду на комендантські години, які діяли по всіх містах, та значні черги на автошляхах у напрямку руху на західну частину країни, до місця призначення вони прибули лише 09.03.2022 року. Повідомив суду про обставини того, що виїхати з міста одразу не було можливості з огляду на проведення бойових дій на території міста та району. Також, позивачем вказано, що з міста Харкова він евакуював родину до міста Ужгорода. Пояснив, що наступного дня 10.03.2022 року, за відсутності транспорту у зворотному напрямку до м. Харкова, позивач вирушив за допомогою мобільного додатка «BlaBlaCar» до м. Івано-Франківська, звідки разом із волонтером ОСОБА_6 11.03.2022 року направився до м. Львів, та на наступний день 12.03.2022 року разом із ним та волонтерською допомогою, виїхали з міста Львова. До міста Харкова позивач прибув 14.03.2022 року. У той же час пояснив суду, що прямуючи до м. Ужгород, 06.03.2022 на трасі М-30 (Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине) позивач потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого його цивільна дружина отримання тілесні ушкодження, про що працівниками патрульної поліції були складені відповідні матеріали дорожньо-транспортної пригоди, однак у зв`язку із обставинами суттєвого обмеження дорожнього руху через значні затори на автошляху, які були викликані великою кількістю транспортних засобів інших громадян, які евакуйовувалися з тимчасово окупованих територій України, адміністративний протокол не був складений. Наприкінці червня 2022 року позивачу працівником патрульної поліції УПП в Харківській області, було повідомлено, що 28.06.2022 матеріали дорожньо-транспортної пригоди від 06.03.2022 року направлені до Октябрського районного суду м. Полтави для подальшого прийняття рішення. З метою одержання офіційної інформації щодо відповідного протоколу представником позивача направлений адвокатський запит до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Харківській області, на який надійшов лист - відповідь від 26.07.2022 №361аз 41/14/022022.

На підтвердження зазначених обставин позивачем до матеріалів справи долучено копії листів Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Харківській області від 26.07.2022 №361аз_41/14/022022 та від 08.08.2022 №392аз41/14/02/2022, які підтверджують факт потрапляння позивача в ДТП на трасі М-30 (Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине) та отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого від 09.03.2022 №ІХ-220307/3943 Відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги ( АДРЕСА_1 ), яка засвідчує факт отримання ушкоджень ОСОБА_7 .

На підтвердження подальшого виїзду його рідних та близьких за межі території України, позивачем долучено до матеріалів справи: копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з відміткою про перетинання державного кордону України із Словацькою Республікою від 14.03.2022; копію довідки від 02.04.2022 №2106- про взяття на облік у м. Ужгороді як внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_9 ; копії тимчасових паспортів на право проживання, працевлаштування на території Федеративної Республіки Німеччини від 02.06.2022 №F09379604 на ім`я ОСОБА_9 ; та № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 ; копії документу про взяття на облік на території Федеративної Республіки Німеччини від 02.06.2022 № L7042897 на ім`я ОСОБА_9 ; копію документу про взяття на облік на території м. Мілан, Італійської Республіки ОСОБА_7 від 21.03.2022 року.

Згідно наданої позивачем копії медичного висновку, ОСОБА_9 пройшла лікування у медичному закладі в м. Гамбург, Федеративної Республіки Німеччини.

Також, позивачем наголошено на тому, що про свої переміщення він повідомляв командира ППОП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_2 шляхом направлення повідомлень у месенджері «Whats App».

На підтвердження такого повідомлення позивачем командира ППОП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_2 позивачем надані скріншоти переписки, згідно яких позивач здійснював повідомлення свого керівника про обставини, що відбувались із ним. При цьому, у відповідь на повідомлення позивача йому керівником направлялись відповіді: «+».

В суді першої інстанції позивачем зазначено, що одержання таких відповідей, на його переконання, свідчило про надання командиром згоди на необхідність продовження строку відсутності позивача за місцем несення служби, враховуючи поважність причин такої відсутності.

У наданих у суді першої інстанції поясненнях командир ППОП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_2 зазначив, що направлення на адресу позивача таких відповідей не свідчило про надання йому згоди на продовження строку відсутності за місцем несення служби, а лише підтверджувало прочитання ОСОБА_2 такого повідомлення. Зазначено також, що такі відповіді ним направлялись фактично по великій кількості повідомлень, виключно як підтвердження їх прочитання.

Таким чином, вважаючи належним повідомленням свого керівника шляхом направлення відповідних повідомлень та отримання від керівника на них позитивних відповідей, позивач вважав узгодженим дозвіл на продовження строку його відсутності за місцем проходження служби.

При цьому колегія суддів бере до уваги те, що жодних заперечень на такі повідомлення позивача, чи прямої заборони продовження відсутності позивача за місцем несення служби командиром ППОП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_2 позивачеві не повідомлялось. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що дії позивача у даному випадку були спрямовані на вчинення дисциплінарного порушення у вигляді відсутності за місцем проходження служби без поважних причин.

Також колегія суддів зазначає про відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження нехтування позивачем своїм статусом та посадою поліцейського, прояву безвідповідального ставленням його до українського народу, своїх службових обов`язків, а також вчинення ним будь-яких дій, які б дискредитували позивача як поліцейського.

Колегія суддів зазначає, що хоча позивач і був відсутнім за місцем несення служби, проте така відсутність була обумовлена наявністю поважних причин. Крім того, позивач після звільнення вступив на військову службу за мобілізацією, що доводить його бажання продовжувати служіння народові України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження висновки дисциплінарної комісії про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, і, відповідно, про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування наказів від 13.03.2022 року №198 про застосування до позивача дисциплінарного стягнення, та від 13.03.2022 р. №145 о/с «По особовому складу» про звільнення позивача зі служби.

Враховуючи протиправність звільнення позивача з посади старшого інспектора роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області, колегія суддів зазначає також про обґрунтованість задоволення позовних про поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Що стосується стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів зазначає, що за правилами частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Колегія суддів зазначає, що середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до положень абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, середній заробіток, у тому числі за час вимушеного прогулу, визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих/календарних днів.

При цьому, змістом положень Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260, для розрахунку як середньоденного, так і загального розміру середнього грошового забезпечення позивача, як поліцейського, належить використовувати не робочі, а календарні дні. Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними, зокрема, у постановах від 19 березня 2020 року у справі №360/4086/18, від 29 липня 2020 року у справі № 0540/9613/18-а, та від 25 листопада 2020 року у справі №160/2867/19.

З огляду на вищезазначене, є помилковими доводи апеляційної скарги позивача про те, що його середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу має розраховуватись виходячи з кількості робочих, а не календарних днів.

За наведених підстав є також безпідставними доводи апеляційної скарги позивача щодо протиправності залишення судом першої інстанції без задоволення позовних вимог щодо обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» щодо виплати додаткових винагород під час дії воєнного стану, оскільки, як вказувалось вище, згідно Порядку №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Головного управління Національної поліції в Харківській області від 11.06.2022 року про доходи позивача, кількість відпрацьованих днів згідно графіка роботи за два останні місяці роботи перед звільненням: у січні 2022 року 31; у лютому 2022 року 28. Загальна сума заробітної плати за січень-лютий 2022 року 29465,84 грн. Середньоденна заробітна плата складає 499,42 грн. (а.с. 110).

Період вимушеного прогулу позивача з 13.03.2022 року (день звільнення) по 30.11.2022 року (день ухвалення судового рішення про поновлення на посаді) становить 262 календарних дня.

Відтак, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу позивача за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року становить 130 848,04 грн. (499,42 грн. Х 262 дні = 130 848,04 грн.) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з проведенням відрахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року (263 календарних дні) у сумі 45 754, 88 грн., з ухваленням нового судового рішення у вказаній частині, про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року у сумі 130 848,04 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Висновок суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача слід розраховувати з урахуванням його грошового забезпечення, одержаного під час проходження ним після звільнення з поліції, служби за мобілізацією в лавах Збройних Сил України, а саме шляхом стягненням на користь позивача різниці в заробітку за перший місяць проходження ним служби в ЗСУ, як за виконання нижчеоплачуваної роботи, є помилковим, оскільки таке обчислення у даному випадку суперечить вимогам статті 235 КЗпП України, якою закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Колегія суддів зазначає, що різниця в заробітку виплачується за час виконання працівником нижчеоплачуваної роботи, проте служба позивача в ЗСУ у даному випадку не є виконанням позивачем нижчеоплачуваної роботи, з огляду на те, що позивач проходив та був звільнений із служби у Національній поліції, а не у ЗСУ, і не переводився на будь-які інші/нижчі посади.

Колегія суддів наголошує, що позивач має право на одержання середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу до поновлення на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Що стосується додаткового судового рішення від 14.12.2022 року про стягнення на користь позивача судових витрат у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалюючи вищевказане додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що послуги, надані позивачу пов`язані із розглядом справи, та розмір вартості послуг адвоката є співмірними отриманим послугам, з огляду на що суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена позивачем до відшкодування сума 20000,00 грн. підлягає стягненню на його користь.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованості заявленого позивачем до відшкодування розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Стаття 134 КАС України визначає витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин другої - сьомої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз положень статті 134 КАС України дає підстави вважати, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Водночас, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію (зокрема, постанови від 20 травня 2020 року у справі №240/3888/19, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, від 11 грудня 2019 року у справі №2040/6747/18), що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката застосуванню підлягає частина п`ята статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони. Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20), від 20 серпня 2021 року (справа № 520/5311/2020).

З матеріалів справи встановлено, що до ухвалення вищевказаного додаткового рішення, Головним управлінням Національної поліції в Харківській області 07.12.2022 року було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги (т. 3 а.с. 21-27) в якому зазначено про необґрунтованість заявлених позивачем витрат з посиланням, зокрема, на те, що позовна заява була підписана позивачем 20.04.2022 та подана до суду 09.06.2022, тобто до укладення договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом Смілянським Я.Г., який був укладений лише 23.06.2022 року, у той час як в акті № 1 здачі-приймання виконаних послуг за цим договором, складеному 03.12.2022 щодо виконання вказаного договору, позивачем та адвокатом посвідчено надання адвокатом такої правової допомоги як підготовка та складання позовної заяви разом із додатками, вартістю послуги 6500,00 грн.

Проте, вищевказане клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги позивача залишено судом першої інстанції поза увагою.

Колегія суддів зазначає, що, як було зазначено вище, аналіз положень статті 134 КАС України дає підстави для висновку, що зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, водночас інша сторона, має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

У постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.002578 (адміністративне провадження № К/9901/6407/20) Верховним Судом зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів про обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, відповідність послуг категорії складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову, значенню справи для сторін.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція була наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Визначаючись щодо обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу суд має надати оцінку обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в контексті пропорційності їх складності правовому супроводу справи та враховуючи зміст та обсяг наданих послуг. Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.002578 (адміністративне провадження № К/9901/6407/20).

У постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19 Верховним Судом було зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката позивачем подано: копію договору про надання правової допомоги від 23.06.2022 року, укладеного між адвокатом Смілянським Я.Г. та позивачем ОСОБА_1 , згідно п. 1.2 якого сторонами узгоджено надання адвокатом консультацій, юридичних послуг, здійснення представництва позивача, зокрема у судах, з усіма правами, які надано законом позивачу тощо. У п. 2.1. узгоджено, що за правову допомогу, передбачену п. 1.2 даного договору, клієнт сплачує адвокату грошову винагороду в розмірі, визначеному Додатком №1 до цього Договору (т. 3 а.с. 8-11, далі - договір) та Додаток № 1 до зазначеного договору (Додаткова угода №1 від 23.06.2022 року), укладену між адвокатом Смілянським Я.Г. та позивачем ОСОБА_1 якою узгоджено (п. 2) що за правову допомогу, передбачену п. 2.1 Договору, клієнт (позивач) зобов`язується сплатити на користь адвоката грошову винагороду в розмірі 20000,00 грн. не пізніше ніж 10 календарних днів, після ухвалення судовим першої інстанції рішення по суті (т. 3 а.с. 12-13).

На підтвердження надання правової допомоги, позивачем наданий акт №1 здачі-приймання виконаних послуг за договором про надання правової допомоги від 23.06.2022 року у відповідності до якого, сторонами посвідчено, факт надання адвокатом Смілянським Я.Г. позивачеві послуг з правової допомоги, та факт прийняття їх позивачем, а саме послуг:

- підготовка та складання позовної заяви разом із додатками вартість послуги 6500,00 грн. У графі «розрахунок вартості послуги» зазначено - фіксована вартість;

- звернення з адвокатським запитом до Департаменту патрульної поліції УПП в Харківській області вартість послуги 1500,00 грн. У графі «розрахунок вартості послуги» зазначено - фіксована вартість;

- участь адвоката у судових засіданнях (4 судових засідання; 6 годин); заява про зміну (доповнення) підстав позову; заява про виклик свідка; підготовка та складання відповіді на відзив вартість перелічених послуг 13000,00 грн. У графі «розрахунок вартості послуги» зазначено - фіксована вартість.

У пункті 2 вищевказаного акту зазначено, що загальна фіксована вартість послуг, визначена сторонами відповідно до п. 2.1 Договору, п. 1 та п. 2 Додаткової угоди та складає 20000,00 грн. У пункті 4 акту вказано, що сторонами підтверджено, що на день підписання акту надано правову допомогу на загальну суму 21000,00 грн. (т. 3 а.с. 14-15).

Проте, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, та зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 до ГУ НП в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підписана позивачем 20.04.2022 року (т. 1 а.с. 8), та надійшла до суду першої інстанції 09.06.2022 року (т. 1 а.с. 1), тобто до укладення договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом Смілянським Я.Г., який, як вказувалось вище, був укладений між ними лише 23.06.2022 року.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність надання адвокатом Смілянським Я.Г. послуг з правничої допомоги позивачу щодо складання у цій справі позовної заяви та додатків до неї, а відтак і недоведеність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодування заявлених позивачем витрат за цією послугою у сумі 6500,00 грн.

Оцінивши складність цієї справи, обсяг наданих адвокатом послуг, у тому числі участь адвоката у судових засіданнях у суді першої інстанції (враховуючи при цьому відсутність даних про вартість часу участі адвоката у судових засіданнях та об`єднання цих послуг з іншими послугами в рамках однієї фіксованої суми 13000,00 грн) колегія суддів, виходячи, зокрема, з критеріїв розумності та необхідності витрат на правничу допомогу у цій справі, приходить до висновку про обґрунтованість витрат позивача на правничу допомогу адвоката у цій справі на суму 10000,00 грн.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги відповідача шляхом скасування додаткового судового рішення від 14.12.2022 року у справі №520/4672/22, з прийняттям постанови про часткове задоволення заяви представника позивача адвоката Смілянського Я.Г. про ухвалення додаткового судового рішення, та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10000,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню.

Згідно пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частини 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі № 520/4672/22 скасувати в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року (263 календарних дні) у сумі 45 754, 88 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2022 року по 30.11.2022 року у сумі 130 848 (сто тридцять тисяч вісімсот сорок вісім) грн. 04 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання постанови в частині стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі № 520/4672/22 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області задовольнити частково.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року у справі № 520/4672/22 скасувати.

Прийняти постанову, якою заяву представника ОСОБА_1 адвоката Смілянського Ярослава Геннадійовича про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

В решті заяву залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 26.04.2023 року