Справа № 440/114/23
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/114/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги:

визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-7183-51/6791У від 11.11.2019 на суму 26 539,26 грн;

зобов`язати Головне управління ДПС у Полтавській області виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 , що визначений вимогою №Ф-7183-51/6791У від 11.11.2019 на суму 26 539,26 грн.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі також відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2023 відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 витребувано у сторін докази.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він, ОСОБА_1 , був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 27.06.2006 по 28.12.2019. Стверджував, що протягом 2017-2019 років підприємницької діяльності не здійснював, натомість у 2017 році працював як найманий працівник у ВАТ "Кременчукм`ясо" на посаді автомеханіка адміністративно-господарського відділу, у 2018 році працював як найманий працівник у ПП "Агроконтакт" на посаді водія-автомеханіка, у 2019 році працював у ПП "Ліва" на посаді завідувача господарством. За твердженнями позивача, у жовтні 2021 року ОСОБА_1 за допомогою сповіщень у додатку Дія дізнався про відкриття щодо нього виконавчих проваджень з виконання вимоги ГУ ДПС в Полтавській області зі сплати єдиного соціального внеску №Ф-7183-51/679У від 11.11.2019 на суму 26 539,26 грн. У лютому 2022 року позивач направив до ГУ ДПС у Полтавській області скаргу, у якій просив скасувати вимогу, однак листом від 14.03.2022 відповідач повідомив про залишення скарги без розгляду.

Позивач вважав, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки дата набрання чинності вимогою, що проставлена відповідачем у графі 5, не відповідає дійсним обставинам, а також вказував, що якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є роботодавець.

08.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву /а.с.62-66/, у якому представник відповідача проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначала, що згідно з інтегрованою карткою ОСОБА_1 відсутні нарахування по єдиному внеску за 4 квартал 2019 року в сумі 2 754,18 гривень. Станом на 02.02.2023 борг по єдиному внеску складає 26 539,26 грн (без урахування штрафної санкції та пені), є правомірним та підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (пункт 12 статті 9 Закону №2464).

Додатково зазначала, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені по єдиному внеску не застосовується (пункт 16 статті 25 Закону №2464).

Крім того, представник відповідача наголошувала, що відповідно до пункту 4 статті 6 Закону №2464, у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалась нею як фізичною особою-підприємцем.

Стверджувала, що відповідно до статті 25 Закону №2464 11.11.2019 відповідачем правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7183-51/6791 та направлено боржнику. Згідно повідомлення про вручення лист отримано 23.12.2019.

Враховуючи вищенаведене, узгоджена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2019 № Ф-7183-51/6791-У на суму 26 539,26 грн разом зі заявою про примусове виконання від 31.03.2020 №11577/10/16-31-51-10 направлена до Кременчуцького ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Повторно даний документ до зазначеного ВДВС направлено згідно заяви від 02.09.2021 № 14072/5/16-31-13-04-18.

Крім того, представник відповідача зазначала, що сума судових витрат, заявлена до стягнення є завищеною та такою, що не підтверджена належними доказами.

16.02.2022 до суду надійшла відповідь на відзив /а.с. 75-80/, у якій представник позивача зазначав про те, що має місце порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.

Проте, контролюючим органом вимога про сплату боргу (недоїмки) на адресу позивача не направлялась тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за цей час значно зростала. Вказане вище свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Недотримання відповідачем строків прийняття відповідних рішень позбавило позивача можливість передбачати наслідки, та позбавило, у випадку необхідності та з належною допомогою, узгоджувати свою поведінку, та як наслідок призвело до покладення на позивача надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивач у 2017 році працював як найманий працівник у Відкритому акціонерному товаристві "Кременчукм`ясо" на посаді автомеханіка адміністративно-господарського відділу, що підтверджується довідкою №03/01-0045 від 15.09.2017. У 2018 році працював як найманий працівник у Приватному підприємстві "Агроконтакт" на посаді водія-автомеханіка, що підтверджується довідкою №27 від 11.10.2018. У 2019 році працював у Приватному підприємстві "Ліва" на посаді завідувача господарством, що підтверджується трудовим договором №44 від 19.03.2019. Відповідачем вказані обставини не спростовано.

14.03.2023 до суду надійшли письмові заперечення відповідача /а.с. 94-95/, в яких викладені аргументи, аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 значився на податковому обліку в ГУ ДПС у Полтавській області (Кременчуцька ДПІ) як фізична особа - підприємець з 27.02.2006 по 28.12.2019.

11.11.2019 ГУ ДПС в Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-71483-51/6791, відповідно до якої ОСОБА_1 визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 26 539,26 грн /а.с. 32/.

Згідно повідомлення про вручення лист отримано 23.12.2019.

28.12.2019 позивач прийняв рішення про припинення підприємницької діяльності, що визнається сторонами.

Узгоджена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2019 №Ф-7183-51/6791-У на суму 26 539,26 грн разом із заявою про примусове виконання від 31.03.2020 №11577/10/16-31-51-10 направлена до Кременчуцького ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Повторно даний документ до зазначеного ВДВС направлено згідно заяви від 02.09.2021 № 14072/5/16-31-13-04-18.

14.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДПС в Полтавській області зі скаргою на вимогу від 11.11.2019 №Ф-71483-51/6791.

Листом від 14.03.2022 №5449/6/16-31-20-08-07 ОСОБА_1 роз`яснено, що з питань оскарження податкової вимоги від 11.11.2019 №Ф-71483-51/6791, яку прийнято ГУ ДПС у Полтавській області, скаржнику необхідно звернутися до ДПС України /а.с. 21/.

Згідно з інтегрованою карткою платника з єдиного внеску /а.с. 68 зворотній бік - 71/ рахується заборгованість, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань в сумі 26 539,26 грн:

- по строку сплати 09.02.2018 в сумі 8 448,00 грн за 2017 рік, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.04.2018 в сумі 2 457,18 грн за 1 квартал 20І8 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.07.2018 в сумі 2 457,18 грн за 2 квартал 2018 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.10.2018 в сумі 2 457,18 грн за 3 квартал 2018 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 21.01.2019 в сумі 2 457,18 грн за 4 квартал 2018 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.04.2019 в сумі 2 754,18 грн за 1 квартал 2019 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.07.2019 в сумі 2 754,18 грн за 2 квартал 2019 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 21.10.2019 в сумі 2 754,18 грн за 3 квартал 2019 року, сплата відсутня.

Позивач, вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2019 №Ф-7183-51/6791-У протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі по тексту - Закон №2464-VI) щодо правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Згідно з абзацом 7 пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

1 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (надалі також - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій") єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Висновки щодо правозастосування

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги про сплату ЄСВ, направленої на адресу позивача, який був зареєстрований як фізична особа-підприємець, але не здійснював підприємницьку діяльність протягом 2017-2019 років, стверджував, що у цей період він був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, яка не була меншою мінімального розміру.

Виходячи з приписів частини другої статті 2 КАС України, суд перевіряє відповідність спірних актів індивідуальної дії критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень.

Позивач у позовній заяві стверджує, що:

1) дата набрання чинності вимогою, що проставлена відповідачем у графі 5 не відповідає дійсним обставинам;

2) ОСОБА_1 протягом 2017-2019 років був найманим працівником, отже така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є роботодавець.

Надалі суд наводить свої міркування щодо зазначених груп аргументів окремо.

Щодо аргументу позивача про перебування ОСОБА_1 протягом 2017-2019 років у трудових відносинах та сплату ЄСВ за позивача роботодавцями, суд зазначає таке.

У зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 1 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах чи проходженні військової служби за контрактом, та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є й фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд у постанові від 04.03.2021 у справі №260/739/19 дійшов висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, й мета законодавчого запровадження збору єдиного внеску досягається саме за рахунок його сплати роботодавцем.

Судом досліджені надані позивачем на підтвердження факту перебування у трудових відносинах:

1) довідка №03/01-0045 від 15.09.2017 Відкритого акціонерного товариства "Кременчукм`ясо", згідно якої ОСОБА_1 працював на посаді автомеханіка адміністративно-господарського відділу з 18.11.2016 по 15.09.2017 (дата видачі довідки) /а.с. 16/;

2) довідка №27 від 11.10.2018 Приватного підприємства "Агроконтакт", зі змісту якої ОСОБА_1 працював у Приватному підприємстві "Агроконтакт" на посаді водія-автомеханіка з 02.02.2018 по 11.10.2018 (дата видачі довідки) /а.с. 17/;

3) трудовий договір від 19.03.2019 №44, укладений Приватним підприємством "Ліва" з ОСОБА_1 , зі змісту якого ОСОБА_1 з 20.03.2019 працював у Приватному підприємстві "Ліва" на посаді завідувача господарством /а.с. 18-20/.

У досліджених судом копіях довідок та копії трудового договору немає жодної інформації про отримання ОСОБА_1 заробітної плати та сплату відповідних страхових внесків (єдиного внеску); немає відомостей про дати звільнення ОСОБА_1 з відповідних посад.

Судом вжито заходів для перевірки сплати роботодавцями єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із заробітної плати ОСОБА_1 , а саме, ухвалою суду від 28.03.2023 витребувано докази:

- запропоновано позивачу надати суду довідки форми ОК-5 та ОК-7 за 2017-2019 роки;

- витребувано від Головного управління ДПС у Полтавській області податкові розрахунки за формою №1ДФ за 2017-2019 роки відносно ОСОБА_1 /а.с. 97/.

Представники сторін отримали копії зазначеної ухвали 29.03.2023, що підтверджується довідками про доставку електронного листа до електронного кабінету /а.с. 98, 99/.

Позивачем та його представником довідки форми ОК-5 та ОК-7 за 2017-2019 роки суду не надано.

Натомість відповідач, на виконання вимог ухвали суду, 17.04.2023 повідомив про відсутність у ГУ ДПС в Полтавській області інформації відносно роботодавців, якими подано податкові розрахунки за формою 1-ДФ за 2017-2019 роки відносно ОСОБА_1 .

Отже, позивачем та його представником не доведено обґрунтованості позову в частині перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з іншими роботодавцями, отримання заробітної плати та сплати роботодавцями із заробітної плати ОСОБА_1 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування протягом 2017-2019 років.

Факт сплати єдиного внеску роботодавцем за особу, що є ФОП і одночасно є найманим працівником - є умовою застосування правової позиції ВС щодо недопустимості "подвійного стягнення ЄСВ" з особи, викладеної, наприклад, у постанові від 04.03.2021 у справі №260/739/19.

Однак у обставинах цієї справи цей факт позивачем не доведений, а відповідачем - спростований.

Щодо дати набрання чинності вимогою, що проставлена відповідачем у графі 5, суд зазначає таке.

Зазначення у спірній вимозі дати набрання чинності 25.02.2020 не змінює предмет позову - оцінки правомірності вимоги про сплату ЄСВ, направленої на адресу позивача, який був зареєстрований як фізична особа-підприємець, але не здійснював підприємницьку діяльність протягом 2017-2019 років, за умови, що у цей період він був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою мінімального розміру.

Щодо аргументу позивача про те, що датою вручення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2019 №Ф-7183-51/6791 є 23.12.2019, а отже датою набрання чинності вимогою є 03.01.2020, граничним строком пред`явлення вимоги є 03.03.2020 в силу частин першої, п`ятої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" (протягом трьох місяців) суд зауважує, що у такому випадку тримісячний строк спливав би 03.04.2020.

Крім того, в силу приписів частини шістнадцятої статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Тому протилежні доводи позивача суд вважає необґрунтованими.

З огляду на досліджені докази в їх сукупності суд вважає, що з боку відповідача повністю доведено законність та обґрунтованість прийнятого ним акту індивідуальної дії.

Отже, враховуючи відсутність протиправності у діях відповідача під час винесення податкової вимоги, підстави для задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування податкової вимоги відсутні.

Позовна вимога про зобов`язання Головного управління ДПС у Полтавській області виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 , що визначений вимогою №Ф-7183-51/6791У від 11.11.2019 на суму 26 539,26 грн є похідною від попередньої та задоволенню також не підлягає.

Таким чином, позивач скористався правом на звернення до адміністративного суду і його право не може бути обмежене; заявлені ОСОБА_1 вимоги розглянуті судом по суті. Проте, враховуючи відсутність протиправності у діях відповідача під час нарахування ЄСВ та прийняття спірної вимоги, підстави для задоволення позову відсутні.

Розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, ) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.С. Шевяков