Справа № 420/18193/22
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому - ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 включно; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 року включно у розмірі 361993,57 грн.

Ухвалою суду від 19.12.2022 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 03.02.2023 року продовжено строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 20.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи, витребувані докази по справі.

Позивач у позові зазначив, що з 16.07.2015 по 08.04.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом від 08.04.2019 року №124-ОС з 08.04.2019 року звільнений з військової служби.

Проте при звільненні йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у зв`язку з чим він 27.01.2020 року звернувся до відповідача із заявою про здійснення вказаних виплат.

Відповідач посилався на відсутність фінансування. У зв`язку з невиконання заяви позивача більше 3 місяців він звернувся до суду.

В процесі розгляду справи №420/8269/20 відповідачем 27.09.2020 року виплачено на його користь грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік у сумі 4371,00 грн.

Також на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 року у справі №420/8268/20 відповідачем 12.02.2021 року виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2016 року та індексації у фіксованій величині на загальну суму 25508,60 грн.

Позивач вказує, що не погодився із застосованим відповідачем базовим місяцем та виплаченою сумою індексації грошового забезпечення та звернувся до суду.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 року у справі №420/19465/21 відповідачем 14.11.2022 року виплачено йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року в сумі 59653,01 грн.

Таким чином повідомленнями про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з ним за період з 09.04.2019 року по 13.11.2022 року, тобто відповідачем затримано розрахунок на 1315 днів.

Позивач вказує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців питання застосовуються згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанови від 31.10.2019 року по справі №825/598/17, від 31.10.2019 року по справі №2340/4192/18).

Позивач зазначив, що він відповідно до статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Враховуючи, що середньоденне його грошове забезпечення перед звільненням складало 322,38грн, сума середньоденного заробітку за час затримки розрахунку складає 423929,70 грн

На думку позивача у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 наведений єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Оскільки загальний розмір нарахованих позивачеві при звільненні виплат складав 99728,78 гривень, з яких індексація склала 85161,61грн (85,39%), відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належна позивачу має складати 423 929,70 грн х 85,39% = 361993,57 грн.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник не заперечував, що позивачу ОСОБА_1 на виконання рішень суду по справах 420/8268/20, 420/19465/21 була виплачена індексація грошового забезпечення яка складає в сукупності 84 638,95 гривень. Представник наполегливо звертаю увагу суду на те, що вказана сума є абсолютно неспівмірною з сумою середнього заробітку, яку просить позивач та складає 361 993,57 гривень, що фактично в 4.5 разів більше суми індексації.

Представник вказує на висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо дотримання при розгляді спорів даної категорії принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. За висновками Великої Палати Верховного Суду суд може зменшити належні до виплати суми, враховуючи, зокрема: розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені.

Також у висновках Верховного Суду у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначено про застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.

Представник відповідача просив звернути увагу на те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введений воєнний стан. Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) залучене до забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Як наслідок значна частина бюджетних асигнувань НОМЕР_2 прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_1 ) витрачається безпосередньо на заходи необхідні для забезпечення оборони України, що викликало складну економічну ситуацію. А тому, виплата середнього заробітку в сумі 361 993,57 гривень, що майже в 4.5 разів перевищує суму яка складає 84 638,95 гривень, взагалі нівелює діяльність НОМЕР_2 прикордонного загону як органу охорони державного кордону та змушена буде спрямувати кошти які могли бути витрачені на обороноздатність, захисту безпеки населення та інтересів держави на необґрунтовану виплату середнього заробітку позивачу.

Представником відповідача у відзиві зазначено про набрання чинності 19.07.2022 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352 - IX, ст. 117 КЗпПУ викладено в новій редакції відносно виплати суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, якій не може бути більш як за шість місяців.

На думку представника відповідача виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав визначеного у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, оскільки вказаний випадок відсутній у переліку п.1 Порядку.

Крім того, на спірні правовідносини не може розповсюджуватися КЗпПУ, оскільки позивач звільнявся у відповідності до спеціальних норм - Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 № 1115/2009.

Представник вважає, оскільки позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу, та враховуючи правомірність звільнення позивача та відсутність його поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення, доводи позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення є безпідставними, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт НОМЕР_3 ), з 16.07.2015 по 08.04.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_4 ).

Наказом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 08.04.2019 року №124-ОС з 08.04.2019 року старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас ЗСУ за пп «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без надання права носіння військової форми одягу. Вислуга років станом на 08.04.2019 року: календарна 04 років 08 місяців 08дн, пільгова: 00 років 06 місяців 23дн, усього 05 років 03 місяця 01д. (а.с.11-13)

Через рік після звільнення 21.04.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату належних йому сум при звільненні з військової служби, а саме індексації грошового забезпечення за період служби, та компенсації за невикористані дні відпустки учасника бойових дій (а.с.5)

Відповідачем надана відповідь від 07.05.2020 року на звернення, якою позивача повідомлено, зокрема, про те, що компенсація за невикористані дні відпустки учасника бойових дій та індексація у розмірі 25366,44грн буде виплачена після надходження асигнувань на зазначені цілі. (а.с.6).

Позивач 27.08.2020 року звернувся до суду з двома позовами: - щодо визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (справа № 420/8269/20); - щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення (справа № 420/8268/20).

Рішенням суду від 30.09.2020 року по справі № 420/8269/20 його позов задоволений та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення набрало законної сили 02.11.2020 року.

Згідно з листом в/ч НОМЕР_1 позивачу виплачено на виконання рішення суду у листопаді 2020 року компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 4438,11грн

Рішенням від 02.11.2020 року по справі № 420/8268/20 задоволений частково його позов та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.04.2019 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року - січень 2016 року, в період з 01.03.2018 року по 08.04.2019 року - березень 2018 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 року задоволена частково апеляційна скарга ОСОБА_1 .

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 року по справі № 420/8268/20, скасовано. Прийнята нова постанова, якою позов ОСОБА_1 - задоволений частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно.

Суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року підлягає задоволенню без вказівки на необхідність застосування січня 2008року як базового місяця. Крім того, оскільки ОСОБА_1 була нарахована індексації грошового забезпечення за період грудня 2018 року (71,08 грн.) та січня 2019 року (71,08 грн.), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 08.04.2019р. відсутні.

Згідно з листом в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплачено на виконання рішення суду (постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 року) - у лютому 2021 року індексацію грошового забезпечення у сумі 25366,44грн

Позивач не погодився з вказаною сумою виплати індексації, її розрахунком та через 8 місяців, а саме 19.10.2021 року звернувся до суду.

Рішенням від 20.12.2021 року по справі № 420/19465/21 задоволений частково його позов та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2022року без задоволення залишена апеляційна скарга ОСОБА_1 , рішення суду без змін.

Згідно з листом в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплачено на виконання рішення суду від 20.12.2021 року, яке набрало законної сили 30.09.2022року, - у листопаді 2022 року індексацію грошового забезпечення у сумі 60561,43грн

Позивач 02.12.2022 року звернувся до суду з даним позовом щодо нарахувати та виплатити на його - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 року включно у розмірі 361993,57 грн

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Ст. 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Ст. 16 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що Умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що при звільнення позивача зі служби йому не виплачені всі суми належні йому до виплати при звільненні. Позивач був виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення наказом від 29.12.2021 року, проте йому виплачено після звільнення на виконання рішень судів:

- від 30.09.2020 року по справі №420/8269/20 (набрало законної сили 02.11.2020 року) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік у листопаді 2020 року у сумі 4438,11грн у листопаді 2020 року;

- від 02.02.2021 року (постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду) індексацію грошового забезпечення у сумі 25366,44грн у лютому 2021 року;

- від 20.12.2021 року по справі № 420/19465/21(залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2022року) індексацію грошового забезпечення у сумі 60561,43грн - 13.11.2022 року.

Позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 року включно у розмірі 361993,57 грн, виходячи з того, що загальний розмір нарахованих позивачеві при звільненні виплат складав 99728,78 гривень, з яких індексація склала 85161,61грн (25508,60 +59653,01), що складає 85,39%, відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належна позивачу має складати 423 929,70 грн х 85,39% = 361993,57 грн.

Свій розрахунок позивач обґрунтовує тим, що у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 наведений єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Проте суд вважає помилковою позицію позивача щодо застосування у спірних правовідносинах по даній справі наведеного механізму розрахунку істотної частки середнього заробітку за час затримки при розрахунку, що наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

Дослідження змісту вказаної постанови Верховного Суду свідчить про те, що вказаний механізм можливо застосовувати, коли при звільненні працівнику або військовослужбовцю не виплачена нарахована йому для виплати сума.

Такий висновок є логічно-послідовним, оскільки роботодавець (державний орган) чітко обізнаний про нараховану працівнику суму, яку він повинен йому виплатити при звільненні та відповідно з наступного дня починає обчислюватися строк затримки розрахунку при звільненні.

Проте таких розрахунок неможливо застосовувати при відсутності нарахованої суми виплати працівнику (військовослужбовцю), оскільки роботодавець вважає виконаними свої зобов`язання щодо виплати всіх нарахованих сум при звільненні, враховуючи відсутність будь-яких претензій щодо розрахунку виплат зі сторони працівника. Суд вважає, що виникнення таких претензій більш ніж через рік після звільнення зі служби, свідчить про відсутність вищезазначеного механізму розрахунку істотної частки середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Представник відповідача у відзиві не заперечує обставин щодо виплати позивачу на виконання рішень суду нарахованих індексації та компенсації за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій, проте просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись правові висновки Верховного Суду про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також введеного воєнного стану в Україні та безпосередню участь в/ч НОМЕР_1 у забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Верховний суд неодноразово розглядав питання застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

Також Верховний Суд в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпПУ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, ще однією підставою для зменшити розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ є залежність розміру недоплаченої суми від загального розміру виплаченої звільненому працівнику суми розрахунку при звільненні. За судовою практикою суди у даному випадку застосовують відсоткове співвідношення вказаних сум.

По даній справі позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 року включно у розмірі 361993,57 грн, виходячи з того, що загальний розмір нарахованих позивачеві при звільненні виплат складав 99728,78 гривень, з яких індексація склала 85161,61грн (25508,60 +59653,01), що складає 85,39%, відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належна позивачу має складати 423 929,70 грн х 85,39% = 361993,57 грн. При цьому позивач не наводить доводів щодо врахування в час затримки з 09.04.2019 по 13.11.2022 року суми індексації у розмірі 25508,60 року, яка була виплачена у лютому 2021 року.

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача у повному обсязі та наявні підстави для зменшення вказаної суми виходячи з наступного.

Позивач був звільнений зі служби наказом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 08.04.2019 року №124-ОС з 08.04.2019 року в запас ЗСУ за пп «д» (через службову невідповідність). Вислуга років станом на 08.04.2019 року: календарна 04 років 08 місяців 08дн, пільгова: 00 років 06 місяців 23дн, усього 05 років 03 місяця 01днів.

Більш ніж через рік після звільнення - 21.04.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату належних йому сум при звільненні з військової служби, а саме індексації грошового забезпечення за період служби, та компенсації за невикористані дні відпустки учасника бойових дій.

Тобто під час служби та одразу після звільнення позивач не звертався до відповідача щодо виплати йому індексації грошового забезпечення.

До суду позивач звернувся ще по спливу 4 місяців - 27.08.2020 року з двома позовами: - щодо визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (справа № 420/8269/20); - щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення (справа № 420/8268/20).

Суд враховує, що після набрання законної сили рішеннями по справам № 420/8269/20 та № 420/8268/20 позивачу одразу нараховувались та виплачувались відповідні виплати.

Позивач не погодився з сумою виплати індексації 25366,44грн у лютому 2021 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 року, звернувся до суду лише через 8 місяців, а саме 19.10.2021 року.

Рішенням від 20.12.2021 року по справі № 420/19465/21 задоволений частково його позов та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Проте суд апеляційної інстанції розглянув справу лише 30.09.2022року, залишивши рішення першої інстанції без змін.

Загальновідомими є обставини військового вторгнення російської федерації на територію України та введення Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 воєнного стану в України в Україні з 5:30 24 лютого 2022 року, в якому знаходиться Україна на даний час.

Суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача наведені у відзиві, що в/ч НОМЕР_1 є органом охорони державного кордону України, здійснює захист безпеки населення та інтересів держави.

Суд вважає необхідним застосувати критерії зменшення розміру відшкодування у порівнянням з виплаченої сумою при звільненні.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 36тис грн.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 включно.

Зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 року включно у розмірі 36 тис грн. (тридцять шість тисяч гривень).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва