Справа № 200/4617/22
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року Справа№200/4617/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язанням вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язанням вчинити певні дії.

Позов вмотивовано тим, що позивач в період з 04.08.2015 по 14.09.2021 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зауважив, що під час проходження ним військової служби у відповідача, нарахування йому грошового забезпечення відповідачем здійснювалося у заниженому розмірі, а саме у період з 30.01.2020 по 14.09.2021 року йому виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховуються виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01 січня календарного року станом на 01.01.2020 та 01.01.2021 року. Позивач зазначив, що ним на адресу відповідача було надіслано заяву з проханням надати відомості про виплачене грошове забезпечення в розрізі всіх складових, починаючи з 04.08.2015 року. Отримавши від відповідача довідки про його грошове забезпечення, з яких вбачається, що посадовий оклад, оклад за військовим званням інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати з 30.01.2020 року не були перераховані виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом станом на 01.01.2020 та 01.01.2021 року. Позивач просив визнати такі дії відповідача протиправними та зобов`язати його здійснити перерахунок його грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. Також позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати йому грошового забезпечення з 01.01.2021 по 14.09.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року. Просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок його грошового забезпечення з 01.01.2021 по 14.09.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач надав на адресу суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідно до п.6 «Положення про представництва державних замовників у сфері оборони на підприємствах, в установах і організаціях» від 21.10.2009 року №1107 надання грошового та матеріального забезпечення військовослужбовцям, а також сплата заробітної плати працівникам представництв здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, що передбачається в державному бюджеті для фінансування державних замовників. Відповідач закцентував свою увагу на тому, що 01 березня 2018 року вступила в дію постанова КМУ від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, схему тарифних коефіцієнтів за військовим званням та встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визнаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Таким чином, на думку відповідача постановою КМУ №704 (в редакції Постанови №103) пунктом 4 якої встановлено, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року. Відповідач зауважив, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку нього стосовно позивача допущено не було. Просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та був встановлений строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву.

Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі учасники справи повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС), про що свідчить наявність кабінету електронного суду у відповідача та відповідна відмітка «доставлено» від 20.10.2022 року та представником позивача на адресу відповідача була направлена копія позовної заяви разом із додатками, про що свідчить наявна в матеріалах справи квитанція №33830 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС від 14.10.2022 року.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 . Позивач є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 виданим Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 28.02.2020 року.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) є юридичною особою та є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, підтверджується матеріалами справи, позивач відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 04.08.2015 року відповідно до телеграми т.в.о. заступника начальника Генерального штабу ЗСУ №322/2/426т від 21.02.2015 року вважати призначеними, зарахувати до списків особового складу та на всі види забезпечення. Майора запасу ОСОБА_1 призваного під час мобілізації вважати таким, що з 04 серпня 2015 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до витягу із наказу начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) від 02.08.2021 року №15, позивача звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 07.07.2021 року №168 з військової служби у відставку відповідно до підп. «б» (якщо військовослужбовці визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку) ч.1 та п.2 ч.5 ст.26 «Про військовий обов`язок та військову службу», вважати таким, що з 31.07.2021 року справи та посаду здав та з 31.07.2021 по 14.09.2021 року направлений у щорічну основну відпустку за 2021 рік на 45 календарних днів з подальшим виключенням із списків особового складу. З 14 вересня 2021 року виключити із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 та всіх видів забезпечення. Відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 №248/9240, виплатити: надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01.09.2021 по 14.09.2021 року. Щорічна основна відпустка за 2021 рік використана. Виплатити грошову компенсацію як учаснику бойових дій за 14 календарних днів додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки передбаченої статтею 16-2 ЗУ «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Виплатити грошову компенсацію, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за 14 календарних невикористаних днів додаткової відпустки за 2019, 2020 та 2021 роки передбаченої статтею 16-2 ЗУ «Про відпустки» та п.17 ч.1 ст.18 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік на підставі наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 у розмірі місячного грошового забезпечення. Матеріальну допомогу за 2021 рік для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, отримав (наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_7 від 02.06.2021 №157). Виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови КМУ від 17.07.1992 року №393 за шість повних календарних років служби.

Як встановлено судом, позивач звернувся із заявою до відповідача від 28.09.2021 року з проханням надати позивачу: довідку про розміри основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з 01.12.2015 по 14.09.2021 року або витяг з роздавальних відомостей за цей період; довідку про розмір виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 14.09.2021 року; копії карток особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 14.09.2021 року; розрахунок належної заявнику індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.09.2021 року з зазначенням базових місяців для розрахунку індексу споживчих цін; копію витягу з наказу про зарахування позивача до списків особового складу; копію витягу з наказу про здачу справ та посади та виключення позивача зі списків особового складу.

Відповідачем на заяву позивача була надана відповідь від 28.10.2021 року №09/02/1230 в якій було зазначено, що відповідно до розділу 4 наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (який діяв на 01.01.2008 року) посадові оклади особам офіцерського складу виплачувались за займаними посадами в розмірах передбачених у штаті військової частини. Особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом призначеним на посади, що підлягають комплектуванню відповідною категорією військовослужбовців посадові оклади виплачувались належним чином від займаних посад та тарифних розрядів. Тарифні розряди за посадами осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом передбачаються у штаті військової частини. При цьому в штаті військової частини тарифний розряд зазначених категорій військовослужбовців для встановлення окладу позначається дробом у чисельнику. На посаді «начальник відділення» «старший офіцер» посадовий оклад у 2018 році складав: «начальник відділення», березень 1060 грн.; квітень 4650 грн.; «старший офіцер», березень 1030 грн.; квітень 4370 грн.

Отже враховуючи позовні вимоги позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що спірним питанням в даній справі є застосування відповідачем при розрахунку грошового забезпечення позивача при звільненні, а саме застосування відповідного прожиткового мінімуму для працездатних осіб та нарахування грошового забезпечення виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням виходячи з відповідного прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2020 рік та 2021 рік відповідно.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1 Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до ч. 2 статті 9 Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 3 статті 9 Закону передбачено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Приписами ч. 4 статті 9 Закону визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до п. 10 Постанови № 704 ця постанова набирає чинності з 1 березня 2018 року.

Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Згідно із пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

На час набрання чинності Постановою № 704 (01.03.2018) пункт 4 цього нормативно-правового акту було викладено в редакції пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб» (далі Постанова № 103), а саме: 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що згідно із Постановою № 704 (в редакції Постанови № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, для складання довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії за відповідною посадою, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів станом на момент надання довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії не застосовується.

Отже, станом на 01.01.2018 та 01.01.2019 роки пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18-а за наслідками апеляційного перегляду справи скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 року в частині відмови в задоволенні позову до Кабінету Міністрів України та третіх осіб Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонд України, про визнання протиправним та скасування пункту постанови і прийнято в цій частині нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб». У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 залишено без змін.

Отже, з 29.01.2020 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18-а, пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність, та була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, тобто в редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Суд зауважує, що вказана норма не регулює питань щодо можливості застосування нормативно-правових актів, визнаних судом протиправними, предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним.

Суд наголошує на неможливості виконання положення нормативно-правового акту, визнаного судом протиправним та таким, що прийнятий поза межами повноважень, не в порядку та спосіб, передбачені законом.

За таких обставин, з 29.01.2020 року у позивача виникли правові підстави для обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Оскільки зміни внесені Постановою № 103, зокрема, до пункту 4 Постанови № 704, визнані у судовому порядку нечинними, з 29.01.2020 року діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін, в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але з гарантією того, що такий показник прожиткового мінімуму повинен становити не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон №1774-VIII), який набрав чинності 01.01.2017 року, установлено, що після набрання чинності цим законом мінімальна заробітна плата не застосовуються як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Як свідчить зміст Закону № 1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів осіб, які отримують заробітну плату (грошове забезпечення) за рахунок коштів Державного бюджету України.

Із прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.

Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів має застосовуватися розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.

Водночас, суд звертає увагу на те, що згідно із пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, як була, так і залишилася стала розрахункова величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на відповідний рік.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Отже, з 29.01.2020 року суб`єкт владних повноважень - орган фінансового забезпечення зобов`язаний був обчислювати розміри посадового окладу та окладу за військове звання військовослужбовців з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, як було передбачено п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 в редакції зі змінами, які визнані протиправними та скасовані.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01.01.2018 року 1762 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01.01.2020 року 2102 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено, установлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01.01.2021 року 2270 грн.

Судом встановлено, що нарахування грошового забезпечення позивачу за період з 29.01.2020 по 14.09.2021 року, а саме оклад за військовим званням та посадовий оклад здійснювались відповідачем відповідно до прожиткового мінімуму на одну працездатну особу станом на 01.01.2018 року - 1762 грн. встановленого відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», що підтверджується відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.10.2021 року №09/02/1230, відзивом на позовну заяву від 06.02.2023 року та довідкою про нарахування та утримання грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 рік та з 01.01.2021 по 31.12.2021 (станом на дату виключення позивача зі списків особового складу 14.09.2021 року) складеної відповідачем. Судом було встановлено, що позивач відповідно до вищезазначеної довідки має військове звання майор, старший офіцер та йому відповідно до додатку №1 «Тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 присвоєний 19 тарифний розряд (зазначено в довідці відповідача), що відповідає тарифному коефіцієнту 2,48 та відповідно до додатку №14 «тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» цієї ж постанови, військове звання майор відповідає тарифному коефіцієнту 0,76.

Таким чином, за період з 29.01.2020 по 14.09.2021 року відповідачем враховуючи вищезазначене нараховувався посадовий оклад в сумі 4 370,00 грн. (1 762 (прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01.01.2018 року) х 2,48 (тарифний коефіцієнт) = 4 370,00 грн. та оклад за військовим званням нараховувався в сумі 1 340,00 грн. (1 762 (прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01.01.2018 року) х 0,76 (тарифний коефіцієнт) = 1 339,00 грн.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що протягом спірного періоду проходження позивачем військової служби - з 29 січня 2020 року по 14 вересня 2021 року грошове забезпечення позивача мало обчислюватися згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діє з 29.01.2020 року, а саме:

- щодо періоду з 29 січня 2020 року по кінець 2020 року - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року;

- щодо періоду з 01 січня 2021 року по кінець 2021 року - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року.

Застосування відповідачем прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року (як було передбачено п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 в редакції зі змінами, які визнані протиправними та скасовані), який є нижчим від вказаних прожиткових мінімумів, не відповідало вимогам законодавства та призвело до виплати позивачу грошового забезпечення в меншому розмірі, ніж встановлений законодавством, чим порушені права позивача на належне грошове забезпечення.

Стосовно позовної вимоги позивача, щодо визнання протиправними дій відповідача стосовно обчислення та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України за 2021 рік» станом на 01.01.2021року та як наслідок зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України за 2021 рік» станом на 01.01.2021року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Суд зазначає, що відповідно до наявного в матеріалах справи витягу із наказу начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) від 02.08.2021 року №15, судом встановлено, що відповідачем було відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 №248/9240, виплачено позивачу: грошову компенсацію як учаснику бойових дій за 14 календарних днів додаткової відпустки за 2015,2016,2017 та 2018 роки передбаченої статтею 16-2 ЗУ «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; грошову компенсацію, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за 14 календарних невикористаних днів додаткової відпустки за 2019, 2020 та 2021 роки передбаченої статтею 16-2 ЗУ «Про відпустки» та п.17 ч.1 ст.18 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови КМУ від 17.07.1992 року №393 за шість повних календарних років служби.

Виплата відповідачем вищезазначених видів грошового забезпечення позивачу, також підтверджується довідкою про нарахування та утримання грошового забезпечення за період з 01/2021 12/2021 по ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 10 постанови КМУ від 17.07.1992 року №393 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу XXXI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/32197 (далі - Положення), встановлено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Відповідно до пункту 5 розділу XXXII Положення, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що починаючи з 29.01.2020 року у позивача виникло право на обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом застосування пункту 4 Постанови №704 в первинній редакції, а саме множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Проте, як встановлено судом під час розгляду справи, відповідач з 29.01.2020 року виплачував позивачу посадовий оклад та оклад за військовим званням, обчислюючи його розмір в порядку, визначеному п. 4 Постанови № 704 в редакції, яка втратила чинність, чим допустив протиправні дії відносно позивача, а тому позовні вимоги в даній частині слід задовольнити.

Також, як наслідок підлягають задоволенню позовні вимоги щодо здійснення перерахунку та виплати додаткових видів грошового забезпечення, які розраховуються виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме: грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, не використані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення.

Таким чином підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020 по 31.12.2020 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року слід визнати протиправними та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 29.01.2020 по 31.12.2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, також визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 01.01.2021 по 14.09.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 01.01.2021 по 14.09.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Стосовно строків звернення, суд зазначає, відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №460/17052/21 від 19.01.2023 року, встановлено, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації. Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Отож, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати. Проте, як на момент звільнення позивача з військової служби (31 липня 2020 року), виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (02 вересня 2020 року), так і на момент отримання відповіді відповідача від 02 серпня 2021 року № 436, наданої на заяву про надання довідки про розмір грошового забезпечення, частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Крім того, суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що позивач був звільнений з військової служби з 14.09.2021 року, а відповідь від відповідача позивач отримав лише 28.10.2021 року, суд дійшов до висновку, що строк звернення до суду позивачем дотриманий.

Суд зазначає, що дії відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном. Оскільки чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса мешкання: АДРЕСА_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_3 ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій та зобов`язанням вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошового забезпечення з 29.01.2020 по 31.12.2020 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) з 29.01.2020 по 31.12.2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошового забезпечення з 01.01.2021 по 14.09.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) з 01.01.2021 по 14.09.2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни за 2019-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Повний текст рішення складено та підписано 26 квітня 2023 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець