Справа № 500/244/23
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/244/23

26 квітня 2023 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якій позивач просить суд:

зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області, зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи з 18.10.1979 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 та періоди з 15.02.1984 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 , призначити та виплатити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою. 23.11.2022 позивач звернувся із заявою №11316 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області, про призначення йому пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 05.12.2022 позивача повідомлено, що у відповідь на заяву №11316 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком з підстав недостатності страхового стажу.

При цьому, відповідачем зазначено, що ним не зараховано до страхового стажу позивача:

періоди відповідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.10.1979, оскільки дата народження не відповідає паспортним даним;

періоди роботи в колгоспі «Южний» з 05.05.1980 по 30.08.1983, оскільки відсутня інформація про встановлення та виконаний мінімум трудової участі в громадському господарстві.

Позивач зазначає, що основним документом для зарахування трудового стажу є трудові книжки позивача, записами яких підтверджується кожен періоди його трудової діяльності, а тому вважає рішення відповідача протиправним.

Позивач не погоджується із таким рішенням, а тому звернувся за захистом свої прав до суду.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

14.02.2023, через відділ документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого слідує, що відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області (за принципом екстериторіальності), за результатом розгляду поданих позивачем документів - прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області №22 від 30.11.2022 через відсутність у позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком на загальних підставах (підтверджено 21 рік при необхідних 29).

Ознайомившись із відзивом на позовну заяву судом встановлено, що в матеріалах справи є відомості про прийняття саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", підстави щодо якої є предметом судового розгляду у даній справі.

Ухвалою від 27.02.2023 суд залучив в якості другого відповідача у справі - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області та ухвалив розгляд справи розпочати спочатку.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, 17.03.2023, подало до суду відзив на позовну заяву з доказами його надіслання іншим учасникам справи, зі змісту якого слідує, що він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що відповідно до статті 26 Закону №1058 пенсія за віком призначається за умови досягнення 60-річного віку при наявності 29 років страхового стажу. Розглянувши надані позивачем документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому відповідач 2 зазначає, що до страхового стажу не було зараховано періоди роботи у колгоспі з 05.05.1980 по 30.08.1983, а також відомості про трудовий стаж відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.10.1979. Підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи в колгоспі було відсутність довідки про відпрацьовані трудодні та довідки про реорганізацію колгоспів.

Підставою для не зарахування до страхового стажу позивача відомостей з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.10.1979 стала розбіжність між датою народження позивача, зазначеній у такій трудовій книжці - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та паспортними даними позивача, згідно яких його дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Просив у задоволенні позову відмовити.

Інших заяв, в тому числі по суті справи, на адресу суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив наступні обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. справи 5), та є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки структурного підрозділу з питань соціального захисту населення від 11.10.2022 №6117- (арк. справи 25), відповідно до якої зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи слідує, що 23.11.2022 позивач, досягнувши 60-річного віку, звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

За результатами розгляду заяви від 23.11.2022, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №22 від 30.11.2022 з підстав відсутності необхідного стажу для призначення пенсії за віком у період з 01.01.2022 по 31.12.2022 (29 роки). Відповідач 2 зазначив, що страховий стаж особи становить 21 рік 00 місяців 03дні.

При цьому, відповідачем 2, за результатом розгляду документів та заяви позивача, не враховано до страхового стажу:

- періоди відповідно трудової книжки НОМЕР_3 від 18.10.1979 оскільки дата народження власника не відповідає паспортним даним;

- період роботи в колгоспі «Южний» з 05.05.1980 по 30.08.1983 оскільки відсутня інформація про встановлений та виконаний мінімум трудової участі в громадському господарств (арк. справи 39).

Позивач вважає, що не зарахування спірних періодів до страхового стажу та відмова у призначенні пенсії за віком порушує його право на соціальний захист, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

Статтею 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як слідує з матеріалів судової справи, позивач, звертаючись до відповідача 1 із заявою по призначення пенсії за віком на загальних підставах, - надав копії двох трудових книжок, а саме:

НОМЕР_3 від 18.10.1979 та НОМЕР_2 від 15.02.1984, копії яких долучено до матеріалів судової справи (арк. справи 8-20).

Разом з тим, відповідачем 2 при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії вказано, що періоди відповідно трудової книжки НОМЕР_3 від 18.10.1979 не враховано до страхового стажу позивача, так як дата його народження не відповідає паспортним даним, а період роботи в колгоспі «Южний» з 05.05.1980 по 30.08.1983 згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.02.1984 - не зараховано, оскільки відсутня інформація про встановлений та виконаний мінімум трудової участі в громадському господарстві.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено: основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Суд зазначає, що зі змісту трудової книжки НОМЕР_3 від 18.10.1979, позивач - ОСОБА_1 працював на різних посадах на підприємствах, установах, організаціях на території Херсонської області.

Суд зазначає, що на титульній сторінці вказаної трудової книжки зазначено дату народження позивача 10.10.1962, хоча матеріалами справи підтверджено дату народження позивача - ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зазначена в іншій трудовій книжці позивача, а саме: НОМЕР_2 від 15.02.1984.

Разом з тим, суд зазначає, що інформація про дату народження особи, яку вказано на титульній сторінці трудової книжки, не спростовує належність трудової книжки НОМЕР_1 від 17.10.1979 позивачу, та не зможе впливати на підтвердження трудової діяльності позивача.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

У даному випадку записи трудової книжки НОМЕР_3 від 18.10.1979 містять повні відомості, засвідчені підписом посадових осіб та відбитками печаток.

При цьому, суду не надано доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині зазначених періодів роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

З огляду на викладене, страховий стаж позивача, згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 18.10.1979, підлягає до зарахування.

Також, суд вважає, що підлягає до зарахуванню трудовий стаж позивача, який внесено до трудової книжки НОМЕР_2 від 15.02.1984, а саме: щодо періоду роботи в колгоспі «Южний» з 05.05.1980 по 30.08.1983, оскільки матеріали справи не містять доказів невиконання позивачем виконаний мінімум трудової участі в громадському господарстві, а вказана трудова книжка містить необхідні записи про трудову діяльність позивача.

Суд зазначає, що записи трудових книжок позивача є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

При цьому наявність в органу Пенсійного фонду сумнівів у достовірності відомостей в поданих документах може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак це не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу.

Такі висновки сформовані у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №127/9055/17. Як зазначив Верховний Суд, наявність в органів, що призначають пенсію, права вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено пунктом 4.7 Порядку №22-1.

У свою чергу суд перевіряє, зокрема, чи діяв орган Пенсійного фонду добросовісно та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи вищенаведене, відмова відповідача 1 у зарахуванні позивачу до страхового стажу спірних періодів роботи на заводі є протиправною, оскільки стаж підтверджено основним документом трудовою книжкою працівника (позивача), недостовірності або інших ознак юридичної дефектності якої не встановлено, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Водночас, щодо позовних вимог зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити і виплатити позивачу пенсію, то суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо зарахування страхового стажу/призначення та перерахунку пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, з огляду на втручання в дискреційні повноваження пенсійного фонду та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Однак, зважаючи на те, що в ході розгляду справи суд дійшов висновку щодо протиправності в частині оскаржуваного рішення, суд з метою повного та належного захисту прав позивача, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.11.2023 про призначення пенсії по інвалідності та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

За наведених обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №122 від 30.11.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 листопада 2022 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

відповідачі: - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, );

- Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська область, 65012, );

Головуючий суддя Мірінович У.А.