Справа № 620/666/23
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року Чернігів Справа № 620/666/23

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Ткаченко О.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про стягнення середнього заробітку,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому просить стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26.08.2021 по 29.12.2021 у сумі 52504,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відповідач протиправно не провів нарахування та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді від 18.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішенням по справі № 620/4514/21 не було вирішено питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки така вимога не заявлялась. Таким чином, у відповідача не було обов`язку виплачувати позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу до набрання рішенням суду законної сили.

Позивачкою подано відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що у день звільнення відповідач повинен був виплатити ОСОБА_1 всі суми, що належать їй до виплати, згідно закону, в тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.04.2021 по 04.08.2021, який був стягнутий рішенням суду від 29.11.2021 по справі № 620/12318/21, оскільки обов`язок його нарахування під час поновлення на посаді слідує із закону, а не із рішення суду, яким стягуються ці кошти.

Відповідачем надіслано до суду заперечення на відповідь, в якому останній зазначив, що затримка при розрахунку сталась з причин, які повністю не залежали від Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області через те, що органом, який розглядав трудовий спір (судом) одночасно, на виконання вимог ст. 235 не вирішено питання про виплату працівникові середнього заробітку. Після того, як судом 29.11.2021 вирішено питання про виплату середнього заробітку, Головне управління виплатило середній заробіток до 29.12.2021. При дослідженні обставин та вирішенні питання про проміжок часу, який можна вважати затримкою, початок відрахунку йде на наступний день після отримання постанови суду відповідачем, а не з 04.08.2021, як вказує позивачка. Вважає, що посилання позивачки, наведені у відповіді на відзив, необгрунтовані.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05.04.2021 № 119-К Про звільнення ОСОБА_1 позивачку звільнено 07.04.2021 з посади державного кадастрового реєстратора відділу у Козелецькому районі у зв`язку з ліквідацією як юридичної особи публічного права Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (а.с. 7).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі № 620/4514/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді було задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 119-к від 05.04.2021 Про звільнення ОСОБА_1 , яким звільнено 07.04.2021 ОСОБА_1 з посади державного кадастрового реєстратора відділу у Козелецькому районі у зв`язку з ліквідацією, як юридичної особи публічного права Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді державного кадастрового реєстратора відділу у Козелецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з 07.04.2021; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. (а.с. 8-11).

На виконання вищевказаного судового рішення 05.08.2021 Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області винесено наказ № 720-к Про поновлення на роботі ОСОБА_1 , яким позивачку поновлено на посаді державного кадастрового реєстратора відділу у Козелецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з 08.04.2021 (пункт 2); наказано фінансовому управлінню виплатити ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08.04.2021 (пункт 4) (а.с. 12).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 11.08.2021 № 740-к скасовано пункт 4 наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05.08.2021 № 720-к Про поновлення на роботі ОСОБА_1 , а саме щодо виплатити ОСОБА_1 середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 08.04.2021 (а.с. 13).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 25.08.2021 №777-К «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено з 25.08.2021 ОСОБА_1 з посади державного кадастрового реєстратора відділу у Козелецькому районі за угодою сторін (а.с.14).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 у справі №620/12318/21, яке набрало законної сили 29.12.2021, позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.04.2021 по 04.08.2021 в розмірі 38263 (тридцять вісім тисяч двісті шістдесят три) грн. 59 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 9920,19 грн. (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять) грн. 19 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5000,00 грн. (а.с.16-18).

Позивачка вважає, що оскільки у день звільнення з роботи відповідачем не виплачено їй всіх належних сум, то відповідно до положень ст.117 Кодексу законів про працю України вона має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 26.08.2021 по 29.12.2021, у зв`язку із чим звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки середнього зарабітку за час вимушеного прогулу з 26.08.2021 по 29.12.2021.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26.12.2011 у справі № 6-77цс11, від 24.06.2015 у справі № 6-116цс15, від 06.04.2016 у справі № 6-409цс16, від 11.10.2017 у справі № 311/136/16, від 08.11.2017 у справі № 202/4914/16-ц.

Судами встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 була здійснена виплата усіх належних сум, за винятком премії за результативність роботи.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Тобто ОСОБА_1 просила стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.

У постановіВерховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Ні КЗпП України, ні Законом № 108/95-ВР не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, викладений у цій постанові, узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Стосовно інших посилань сторін, то суд зазначає, що згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу є подвійною відповідальністю роботодавця.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то в силу приписів ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області (пр. Миру, буд. 14, м. Чернігів, 14000, ).

Повний текст рішення складений 24 квітня 2023 року.

Суддя О.Є. Ткаченко