Справа № 480/4905/22
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 р. Справа № 480/4905/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача адвоката Бикової Римми Юріївни на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2022, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Діска, м. Суми, повний текст складено 03.11.22 по справі № 480/4905/22

за позовом ОСОБА_1

до Сумської митниці

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Сумської митниці, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Сумської митниці № та № від 15.12.2021.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до митної декларації від 27.12.2018 типу ІМ 40 ДЕ №UА805180/2018/026063 уповноваженою позивачем особою - ФОП ОСОБА_2 було заповнено митну декларацію та пред`явлено до митного оформлення легковий автомобіль МAZDA модель 3 з VIN-номером НОМЕР_1 (далі - ТЗ), який було придбано третьою особою (Мукоlа ВІуznіuк) на інтернет-аукціоні «ІАА» згідно інвойсу від 07.12.2018 № 12581235 за ціною 2928,00 дол.США. У подальшому, після завершення торгів на аукціоні, третьою особою - Мукоlа ВІуznіuк було запропоновано позивачеві викупити у нього цей автомобіль за визначену ним суму під зобов`язання особистого контролю (супроводження) процедури викупу/транспортування ТЗ з США до України на ім`я позивача.

Митна вартість ТЗ визначалася уповноваженою на декларування особою за основним методом визначення митної вартості в розмірі 3328,00 дол.США на підставі консультації з митним органом з урахуванням усіх наявних фізичних пошкоджень ТЗ.

Таким чином, ціною (фрактурною вартістю) імпортованого позивачем ТЗ являється його ціна згідно з інвойсом від 07.12.2018 № 12581235 за ціною 2928 дол. США, до якої на підставі пункту 5 частини 10 статті 58 Митного кодексу України (далі МК України) додано вартість його транспортування у розмірі 400 дол. США. Інших складових митної вартості в розумінні частини 10 статті 58 МК України у цього ТЗ не було.

Позивач зазначає, що йому було відомо тільки про існування інвойсу від 07.12.2018 №12581235 із ціною ТЗ в розмірі 2928 дол. США, виписаного інтернет-аукціоном «ІАА» безпосередньо на його ім`я.

Позивач зауважує, що транспортування ТЗ з країни продажу до України супроводжувалося з пакетом товаросупровідних документів, які прибули до України разом із ТЗ, вмістом якого був саме з інвойс від 07.12.2018 № 12581235 із ціною 2928,00 дол. США, з яким ТЗ перетинав митний кордон України (підтвердженням чого є відбиток штампу митниці на його лицьовому боці). Тому, позивач при зверненні до уповноваженої на декларування особи надав їй саме ті документи, які супроводжували переміщення ТЗ до України і були в його розпорядженні.

Крім того, позивач вважає, що надходження листів від Сумської обласної прокуратури (№ 31-146вих-21 від 11.02.2020) та від Головного управління Нацполіції в Сумській області (№2714/117/24/6-2021 від 29.03.2021 року) не є визначеною частиною 2 статті 351 МК України підставою для призначення та проведення документальної невиїзної перевірки, а тому застосування правових наслідків її проведення є діями відповідача - суб`єкта владних повноважень, які вчинені з порушенням приписів, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України.

Також, позивач зазначає, що відповідачем було порушено порядок проведення перевірки, а саме в позивача не було витребувано ані документів, ані пояснень, які стосувалися проведення митницею вказаної перевірки, що свідчить про надмірний формалізм діяльності цього суб`єкта владних повноважень при виконанні своїх владних управлінських функцій. На думку позивача, перевірка є незаконною, оскільки проведена за умов встановленого мораторію на період дії карантину та з підстав, не визначених законом.

Також, позивач зауважує, що застосування відповідачем штрафної санкції у формі штрафу в розмірі 25% від суми недобору митних платежів на підставі підпункту 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 та пункту 123.2 статті 123 ПК України є безпідставним та необґрунтованим, оскільки жодного доводу на предмет того, з яких причин в оскаржуваних повідомленнях-рішеннях до позивача застосовано штраф саме в розмірі 25% від суми визначеного податкового зобов`язання, а не 10 % (як визначається підпунктом 123.1 статті 123 ПК України) в розрахунку штрафних санкцій за актом перевірки позивача митницею не вказується. Так само не вказується й того, з чого виходив митний орган, вважаючи що позивач саме діяв умисно при поданні документів на ТЗ до митного брокера з метою його розмитнення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2022р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Сумської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником позивача адвокатом Биковою Риммою Юріївною подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване судове рішення відповідно до статті 317 КАС України підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, що виявилось у неправильному тлумаченні закону, на який посилалися сторони справи, та у незастосуванні норм закону, які підлягали застосуванню, а також у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що у своїй сукупності призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного судового рішення. Вказує, що у зв`язку з наявністю у позивача лише одного документа про вартість ТЗ - інвойсу від 07.12.2018 року №12581235, тому митна вартість ТЗ визначалася на підставі цього документа після консультації з митним органом з урахуванням усіх наявних фізичних пошкоджень та з урахуванням цінової інформації Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби щодо митної вартості аналогічних ТЗ. Таким чином, ціною (фактурною вартістю) імпортованого позивачем ТЗ являється його ціна згідно з інвойсом від 07.12.2018 року № 12581235 за ціною 2928 дол.США, до якої на підставі пункту 5 частини 10 статті 58 МК України - додано вартість його транспортування у розмірі 400 дол.США. Інших складових митної вартості в розумінні частини 10 статті 58 МК України у цього ТЗ не було. Посилається на те, що транспортування ТЗ з країни продажу до України супроводжувалося з пакетом товаросупровідних документів, які прибули до України разом із ТЗ, вмістом якого був саме з інвойс від 07.12.2018 року № 12581235 із ціною 2928,00 дол.США, з яким ТЗ перетинав митний кордон України (підтвердженням чого являється відбиток штампу митниці на його лицьовому боці). Тому, позивач при зверненні до уповноваженої на декларування особи надав їй саме ті документи, які супроводжували переміщення ТЗ до України і були в його розпорядженні. Про існування вказаних в Акті перевірки платіжного доручення від 07.09.2018 року № SW24I907058845 та інвойсу N2 20189741 (виписаного на ім`я ОСОБА_3 ) позивач дізнався лише після отримання відповіді митниці на адвокатський запит представника позивача. Посилається на те, що надходження листів правоохоронних органів із витребуваними в рамках кримінального провадження документами не являються і не можуть являтися матеріалами, визначеними статтею 352 МК України, адже їх не отримано в порядку та спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами України, і таке їх використання суперечить вимогам статті 222 КГТК України, якою передбачено, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Зазначає, що про існування та про причини виникнення вказаних в Акті перевірки платіжного доручення від 07.09.2018 року № SW24I907058845 та інвойсу № 20189741 (виписаного на ім`я ОСОБА_3 ) позивач не був поінформований з боку отримувача цих документів, але на даний час можемо лише виразити припущення, що в цих документах допущено помилку щодо VIN-номера цього ТЗ і насправді вони стосувалися іншого ТЗ (можливо того другого автомобіля, який було викуплено Mykola Blyzniuk паралельно із ТЗ позивача) або ж в цих документах мали бути зазначені VIN-номера обох цих автомобілів, але помилково вказали лише один із них (або ж якась інша причина, про яку позивач не може навіть здогадуватися). Вказує, що сам лише факт сплати третьою особою - Mykola Blyzniuk коштів у більшому розмірі, ніж вартість викупу ТЗ позивача на аукціоні і до того ж не тій особі, в якої цей викуп відбувався. не є доказом того, що цей платіж повинен враховуватися як складова митної вартості. Також зазначає, що жодним наявним у справі доказом не доведено умисності дій позивача, які призвели до донарахування податкового зобов`язання та виставлення оскаржуваних ППР, адже не доведено самого факту поінформованості позивача про вчинення третьою особою міжнародного банківського переказу згідно платіжного доручення від 07.09.2018 року № SW24I907058845 на суму 6198 дол.США, тому для застосування відповідачем в оскаржуваних ППР штрафу в розмірі 25% від суми визначеного податкового зобов`язання згідно підпункту 123.2 статті 123 ПК України не було жодних підстав. Також вказує, що в позивача не було витребувано а ні документів, а ні пояснень, які стосувалися проведення митницею вказаної перевірки. Вказує, що відповідачем при винесенні оскаржуваних ППР було порушено право позивача брати участь у розгляді своїх заперечень на Акт перевірки перед прийняттям рішення за наслідками проведеної документальної перевірки. Також зазначає, що проведення відповідачем невиїзної документальної перевірки дотримання позивачем вимог законодавства з питань митної справи являється незаконним, адже її проведено під час дії мораторію на проведення таких перевірок, установленого пунктом 52-2 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Розділу XX «Перехідні положення» ПК України. Виходячи з вищевикладеного, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 року у справі № 480/4905/22 та постановити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З урахуванням наведеної вище норми КАС України, а також того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в порядку письмового провадження.

Учасниками по даній справі було отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 07.03.2023 року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. відповідачем отримано копію апеляційної скарги позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа .

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги оскаржуване рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що на підставі наказу Сумської митниці Державної митної служби від 16.11.2021 № 197 «Про проведення документальної невиїзної перевірки дотримання громадянином України ОСОБА_1 вимог законодавства України з питань митної справи» митницею проведено документальну невиїзну перевірку.

За результатами проведеної документальної невиїзної перевірки у відповідності до вимог статті 351 Митного кодексу України 25.11.2021 було складено Акт перевірки дотримання позивачем вимог законодавства України з питань митної справи в частині правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при митному оформлені товарів, митне оформлення яких здійснено за митною декларацією № UА805180/2018/026063.

Документальною невиїзною перевіркою встановлено порушення законодавства України з питань оподаткування платником податків ОСОБА_1 :

1) частини 1 та частини 2 статті 51, пункту 2 частини 2 статті 52, частини 21 статті 58, частини 1 статті 257 та статті 368 Митного кодексу України, пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань по сплаті ввізного мита за митною декларацією від 27.12.2018 № UА805180/2018/026063 на загальну суму 8916,57 грн.,

2) пункту 190.1 статті 190, пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань по сплаті податку на додану вартість із ввезених на митну територію України товарів (продукції) за митною декларацією від 27.12.2018 №UА805180/2018/026063 на загальну суму 19616,45 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- від 15.12.2021 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезених на територію України товарів на суму 24520,56 грн., з яких 19616,45 грн. - податкове зобов`язання, 4904,11 грн. - штрафні санкції;

- від 15.12.2021 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на транспортні засоби, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності та громадянами на суму 11145,71 грн., з яких 8916,57 грн. - податкове зобов`язання, 2229,14 грн. - штрафні санкції.

Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно прийнято рішення про коригування митної вартості товару як бази оподаткування ввізним митом та податком на додану вартість.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 1 Митного кодексу України визначено, що відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Щодо законності проведення відповідачем документальної невиїзної перевірки позивача, суд зазначає, що 10.04.2008 Україна шляхом ратифікації Протоколу про вступ України до Світової організації торгівлі (далі - СОТ) приєдналася до Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (далі - ГАТТ) чим взяла на себе зобов`язання, серед іншого, дотримуватися положень ГАТТ/СОТ. Згідно з частиною першою статті 8 ГАТТ держави-члени СОТ визнають скорочення до мінімуму обсягу і складності імпортних та експортних формальностей, а також зменшення і спрощення вимог щодо митної документації.

10.04.2008 Україна шляхом ратифікації Протоколу про вступ України до Світової організації торгівлі (далі - СОТ) приєдналася до Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (далі - ГАТТ) чим взяла на себе зобов`язання, серед іншого, дотримуватися положень ГАТТ/СОТ. Згідно з частиною першою статті 8 ГАТТ держави-члени СОТ визнають скорочення до мінімуму обсягу і складності імпортних та експортних формальностей, а також зменшення і спрощення вимог щодо митної документації.

Відповідно до положень Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур (у редакції протоколу від 26.06.1999, до якого Україна приєдналася Законом України від 05.10.2006 № 227-V) основними принципами митного оформлення є мінімізація процедур митного контролю для випуску товарів.

Таким чином, на міжнародному та національному рівні закріплено принцип мінімального та вибіркового митного втручання на етапі пропуску та під час здійснення митного оформлення для скорочення часу на митні формальності з метою сприяння міжнародному товарообігу та суб`єктам зовнішньоекономічної діяльності.

В той же час, відповідно до статті 17 Угоди про застосування статті 7 ГАТТ ніщо не повинно тлумачитись так, що обмежує або ставить під сумнів право митних адміністрацій упевнитися в істинності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей митного оцінювання. Тому, разом з принципом мінімального втручання на етапі пропуску та митного оформлення в системному та логічному зв`язку для забезпечення повноти нарахування та сплати податків і зборів закріплено право митних органів здійснювати контрольні функції після операцій митного контролю та митного оформлення. Зазначене право митних органів закріплене у стандартному правилі розділу 2 Міжнародної Конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, зокрема: митна служба має можливість достягнення платежів шляхом здійснення поглибленого аудиту після закінчення операцій митного контролю. Відповідно до пункту 4.14 зазначеної Конвенції у випадках, коли митна служба виявляє, що помилки, допущені в декларації на товари або при нарахуванні мита та податків, призведуть або призвели до стягнення чи призначення суми мита та податків меншої, ніж це встановлено законодавством, вона виправляє помилки та стягує недоплачені суми.

Статтею 336 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів шляхом, зокрема, проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких митні органи переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних та інших платежів, а також пені, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.

Частиною третьою статті 345 Митного кодексу України передбачено, що митні органи мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення, зокрема, документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань митної справи щодо:

- правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів;

- обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування;

- правильності класифікації згідно з УКТ ЗЕД товарів, щодо яких проведено митне оформлення;

- відповідності фактичного використання переміщених через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, інформації, зазначеній у митній декларації, декларації митної вартості, за якими проведено митне оформлення товарів у відповідному митному режимі; законності переміщення товарів через митний кордон України, у тому числі ввезення товарів на територію вільної митної зони або їх вивезення з цієї території.

Результати перевірки оформлюються актом (довідкою) та є підставою для самостійного визначення митним органом суми податкового зобов`язання підприємства щодо сплати митних платежів, застосування заходів, передбачених законами України.

Відповідно до статті 351 Митного кодексу України предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.

Документальна невиїзна перевірка проводиться у разі:

1) виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів;

2) надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих митному органові документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Документальна невиїзна перевірка проводиться на підставі наказу митного органу.

Відповідно до частини другої статті 345 Митного кодексу України документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, проводяться митними органами з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

На період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 Податкового Кодексу України (Закон України від 13.05.2020 No591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) в частині абзацу 10 пункту 52-2 підрозділу XX «Перехідні положення» ПКУ.

Законом України від 16.10.2020 No466- IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» пункт.75.1 статті 75 ПКУ доповнено абзацом третім, згідно з яким порядок планування документальних перевірок митних органів, проведення та оформлення їх результатів встановлюються МКУ (Закон набрав чинності 23.05.2020)

Таким чином, мораторій на проведення документальних перевірок контролюючими органами стосувався перевірок передбачених Податковим кодексом України.

Вищезазначений мораторій на проведення документальних перевірок контролюючими органами не розповсюджувався на митні органи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що документальна невиїзна перевірка дотримання позивачем вимог законодавства з питань митної справи проводилась в межах встановлених законодавством строків, тому доводи позивача в апеляційній скарзі стосовно незаконності проведення перевірки з посиланням на встановлений мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня 2020 року та на безпідставність наказу про проведення перевірки є помилковими.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача, стосовно безпідставності наказу про проведення перевірки, оскільки в наказі не визначені передбачені законом фактичні підстави для проведення перевірки, а є лише посилання на п.1 ч. 2 ст. 351 Митного кодексу України, яке не конкретизує підставу перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.351 Митного кодексу України документальна невиїзна перевірка проводиться у разі:

1) виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів;

2) надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих митному органу документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Так, спірну перевірку було призначено наказом Сумської митниці від 16.11.2021 № 197 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 336, п. 1 ч. 3 ст. 345, п. 1 ч. 2 ст. 351 Митного кодексу України та інформації, наданої листом Сумської обласної прокуратури від 11.02.2021 №31-146 вих-21, листом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 29.03.2021 №2714/117/24/6-2021.

Зі змісту листів Сумської обласної прокуратури від 11.02.2021 №31-146 вих-21 та Головного управління Національної поліції в Сумській області від 29.03.2021 №2714/117/24/6-2021, суд вбачає, що ними, зокрема, надана інформація про транзакції з наданням копій платіжних доручень в іноземній валюті (вихідні через SWIFT), які здійснені громадянами (в тому числі і позивачем) на іноземні рахунки за товар та витрати на транспортування (з прив`язкою до марки та ідентифікаційного номера VIN транспортного засобу) та копії інвойсів (із засвідченням особою, на яку виписаний інвойс) на транспортні засоби та транспортні витрати, за якими фактично сплачувалися (перераховувалися) кошти .

Зокрема, митному органу було надано: платіжні доручення та інвойси за транспортний засіб, що було придбано позивачем, а оскільки вказані платіжні документи та інвойси позивачем при здійсненні митного оформлення автомобіля до митної декларації митному органу не надавалися, то суд доходить висновку про наявність підстав у контролюючого органу для призначення та проведення перевірки відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 336, п. 1 ч. 3 ст. 345, п.1 ч.2 ст.351 Митного кодексу України.

Тобто, інформація про транзакції митним органом отримана в тому числі від банку, тобто суб`єкту зовнішньоекономічної діяльності, що здійснює міжнародні перекази та інвойсом, що на думку колегії суддів відповідає вимогам ст. 351 Митного кодексу України.

Оскільки вказані платіжні документи та інвойси позивачем при здійсненні митного оформлення автомобіля митному органу не надавалися, суд доходить висновку про наявність підстав у контролюючого органу для призначення та проведення перевірки відповідно до п.7 ч.1 ст.336, п.1ч.3 ст.345, п.1 ч.2 ст.351 Митного кодексу України.

Отже, наказ від 16.11.2021 № 197 про проведення перевірки відповідає вимогам пункту 1 частини 2 ст. 351 Митного кодексу України.

Стосовно визначення та контролю митної вартості товарів, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом "а" та пунктом "b" частини 2 статті 7 Генеральної Угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ 1947) передбачено що:

а) оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

b) під "дійсною вартістю" слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи подібний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. У тому ступені, в якому на ціну такого чи подібного товару впливає кількість окремої транзакції. ціна, що розглядається, повинна єдиним способом пов`язуватися або з порівнюваними кількостями, або із кількостями, не менш сприятливими для імпортерів, ніж ті, в яких більший обсяг товарів продається у торгівлі між країнами експорту та імпорту.

Статтею 49 МКУ визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Визначення вартості товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, для цілей нарахування митних платежів визначено статтею 368 МКУ, частиною 2 цієї статті встановлено, що при визначенні фактурної вартості товарів, які переміщуються у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, крім вартості самих товарів враховується вартість їх страхування та перевезення (фрахту) до моменту перетинання ними митного кордону України.

Відповідно до пункту 1 та пункту 4 частини 1 статті 50 МКУ, відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів та розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Згідно частин 1 статті 51 МКУ, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Частиною 2 статті 51 МКУ визначено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 52 МКУ, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Частиною 2 статті 53 МКУ визначено документи, що подаються для підтвердження заявленої митної вартості товарів, в тому числі, такі як: декларація митної вартості; рахунок - фактура (інвойс); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; якщо здійснювалося страхування. - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною 10 статті 58 МКУ зазначається, що при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті такі як (не виключно): витрати, понесені покупцем (в тому числі комісійні на брокерська винагорода): витрати на транспортування оцінюваних товарів до порту або іншого місця ввезення на митну територію України: витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України: витрати на страхування цих товарів.

Частиною 21 статті 58 МКУ зазначено, що використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості повинні бути об`єктивними, піддаватися обчисленню та підтверджуватися документально.

Частиною 1 статті 257 МКУ визначено, що декларування здійснюється шляхом заявляння за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Згідно пункту 4 частини 5 статті 54 МКУ митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право проводити перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу.

Відповідно до частини 8 статті 264 МКУ з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Частиною 1 статті 55 МКУ визначено, що Рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорт), приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною 6 статті 54 МКУ виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Відповідно до п.п. 54.3.6 п.54.3, ст. 54 ПКУ у разі, якщо результати митного оформлення, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях, митний орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 279 МКУ базою оподаткування товарів митом, що переміщуються через митний кордон України, на які Законом встановлено адвалорні ставки мита, є митна вартість товарів.

Відповідно ст. 278 МКУ датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.

Згідно п. 190.1. ст. 190 ПКУ базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III МКУ, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

Відповідно п. 187.8. ст.187 ПКУ датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Враховуючи наведені вище норми Закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що не виявлення під час митного оформлення порушень законодавства, не може бути підставою для звільнення платника від сплати податків, якщо такі порушення були виявлені у подальшому.

Частиною 2 статті 293 МКУ, встановлено, що особою, на яку покладається обов`язок із сплати донарахованих митних платежів - податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки, є відповідний платник податків.

Як вбачається з акту перевірки, при проведенні перевірки правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів за митною декларацією від 27.12.2018 № UА805180/2018/026063, встановлено, що до митного оформлення декларантом/уповноваженою особою надавались: інвойс від 07.12.2018 № 12581235 на суму 2928 дол. США, документ права власності на пошкоджений транспортний засіб від 30.08.2018 №U800188; платіжний документ (квитанція про сплату митних платежів від 14.12.2018 №0.0..1, платник: ОСОБА_4 ; призначення: попередня оплата за митне оформлення ТЗ від ОСОБА_1 ; інші документи, необхідні для митного оформлення. Перелік наданих документів позивачем під час митного оформлення відображено у митній декларації від 27.12.2018 № UА805180/2018/026063 .

За митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ від 27.12.2018 № UА805180/2018/026063 здійснено митне оформлення товару «Автомобіль легковий, бувший у використанні - 1 шт. Марка MAZDA; модель 3, Номер кузова (VIN): НОМЕР_1 , Календарний рік виготовлення: 2014. Модельний рік виготовлення: 2014. Тип двигуна бензиновий. Робочий об`єм циліндрів двигуна: 2000 см3, колір сірий, Тип кузова хетчбек.

Митна вартість товару визначена декларантом/уповноваженою особою за основним методом 3328 дол. США (2928 сума продажу транспортного засобу відповідно до інвойсу від 07.12.2018 № 12581235 та 400 послуги морських перевезень до кордону України), (еквівалент 90747,2 грн.) за курсом Національного банку України на дату подачі МД: 1 дол. США = 27,267788 грн.).

Суд зазначає, що доказів оплати ТЗ за вказаним інвойсом позивачем суду не надано.

При цьому, як зазначено в акті перевірки, при здійсненні аналізу електронних митних декларацій та інформації, отриманої за листами Сумської обласної прокуратури від 11.02.2021 №31-146 вих-21 та Головного управління Національної поліції в Сумській області від 29.03.2021 №2714/117/24/6-2021, встановлено, що через АТ КБ "ПриватБанк" BLYZNIUK MYKOLA IVANOVYCH було здійснено сплату коштів за платіжним дорученням від 07.09.2018 (SW241907O58845) у розмірі 6198 дол. США за купівлю автомобіля за купівлю автомобіля MAZDA; 3, Номер кузова (VIN): НОМЕР_1 згідно інвойсу №20189741.

За результатами аналізу та співставлення відомостей платіжних доручень, отриманих від правоохоронних органів, з відомостями МД від 27.12.2018 № UA805180/2018/026063 встановлено, що дані стосовно найменування товару, ідентифікаційний номер VIN-код та рік випуску транспортного засобу співпадають. Отже, суми коштів, зазначені в платіжних дорученнях від 07.09.2018, стосуються купівлі транспортного засобу задекларованого за МД від 27.12.2018 № UA805180/2018/026063.

Як зазначалося судом вище, дані платіжні документи та інвойси позивачем до митного оформлення не надавалися всупереч вимог частини 2 статті 53 МКУ, якою передбачено подання для підтвердження заявленої митної вартості товарів, в тому числі, таких як: декларація митної вартості; рахунок - фактура (інвойс); якщо рахунок сплачено. - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товар та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; якщо здійснювалося страхування,- страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Позивач стверджує, що транспортний засіб було придбано саме BLYZNIUK MYKOLA на інтернет-аукціоні та оплата здійснювалась до його розмитнення на території України.

Як свідчать надані митним органом докази, а саме копія платіжного доручення на суму 6198 дол. США ОСОБА_3 було придбано ТЗ MAZDA; 3, Номер кузова (VIN): НОМЕР_1 ще 07.09.2018 та згідно інвойсу №20189741.

Проте, до митного оформлення позивачем було надано інвойс від 07.12.2018 № 12581235, а не банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, як того вимагає ст. 53 МК України. А тому визначення митної вартості товару на підставі інвойсу № 12581235, виданого через два місяці після оплати вартості товару, свідчить про недекларування в повному обсязі фактурної вартості товару через неврахування декларантом фактично сплаченої за платіжним дорученням від 07.09.2018 вартості товару.

Таким чином, суд погоджується з висновками митного органу щодо заниження позивачем митної вартості товару, що призвело до порушення частини 1 та частини 2 статті 51, пункту 2 частини 2 статті 52, частини 21 статті 58 частини 1 статті 257 та статті 368 Митного кодексу України, пункту 36.1 статті 36, п. 190.1 ст. 190 Податкового кодексу України та заниження податкових зобов`язань по сплаті ввізного мита та ПДВ за митною декларацією від 27.12.2018 № UА805180/2018/026063.

Суд зазначає, що пунктом "а" та пунктом "b" частини 2 статті 7 Генеральної Угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ 1947) передбачено що:

а) оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

b) під "дійсною вартістю" слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи подібний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. У тому ступені, в якому на ціну такого чи подібного товару впливає кількість окремої транзакції, ціна, що розглядається, повинна єдиним способом пов`язуватися або з порівнюваними кількостями, або із кількостями, не менш сприятливими для імпортерів, ніж ті, в яких більший обсяг товарів продається у торгівлі між країнами експорту та імпорту.

Статтею 49 МКУ визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Визначення вартості товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, для цілей нарахування митних платежів визначено статтею 368 МКУ, частиною 2 цієї статті встановлено, що при визначенні фактурної вартості товарів, які переміщуються у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, крім вартості самих товарів враховується вартість їх страхування та перевезення (фрахту) до моменту перетинання ними митного кордону України.

Відповідно до пункту 1 та пункту 4 частини 1 статті 50 МКУ, відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів та розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Згідно частин 1 статті 51 МКУ, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Частиною 2 статті 51 МКУ визначено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 52 МКУ, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Частиною 2 статті 53 МКУ визначено документи, що подаються для підтвердження заявленої митної вартості товарів, в тому числі, такі як: декларація митної вартості; рахунок - фактура (інвойс); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; якщо здійснювалося страхування. - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною 10 статті 58 МКУ зазначається, що при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті такі як (не виключно): витрати, понесені покупцем (в тому числі комісійні на брокерська винагорода): витрати на транспортування оцінюваних товарів до порту або іншого місця ввезення на митну територію України: витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України: витрати на страхування цих товарів.

Частиною 21 статті 58 МКУ зазначено, що використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості повинні бути об`єктивними, піддаватися обчисленню та підтверджуватися документально.

Частиною 1 статті 257 МКУ визначено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Згідно пункту 4 частини 5 статті 54 МКУ, митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право проводити перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу.

Відповідно до частини 8 статті 264 МКУ з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Частиною 1 статті 55 МКУ визначено, що Рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорт), приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною 6 статті 54 МКУ виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Відповідно до п.п. 54.3.6 п.54.3 ст. 54 ПКУ, у разі, якщо результати митного оформлення, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях, митний орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 279 МКУ, базою оподаткування товарів митом, що переміщуються через митний кордон України, на які Законом встановлено адвалорні ставки мита, є митна вартість товарів.

Відповідно ст. 278 МКУ, датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.

Згідно п. 190.1. ст. 190 ПКУ базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III МКУ, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

Відповідно п. 187.8. ст. 187 ПКУ датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Виходячи із аналізу зазначених вище норм, суд доходить висновку, що не виявлення під час митного оформлення порушень законодавства, не може бути підставою для звільнення платника від сплати податків, якщо такі порушення були виявлені у подальшому.

Частиною 2 статті 293 МКУ, встановлено, що особою, на яку покладається обов`язок із сплати донарахованих митних платежів - податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки, є відповідний платник податків.

Таким чином, суд погоджується з висновками митного органу щодо заниження позивачем митної вартості товару, що призвело до порушення частини 1 та частини 2 статті 51, пункту 2 частини 2 статті 52, частини 21 статті 58 частини 1 статті 257 та статті 368 Митного кодексу України, пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України та заниження податкових зобов`язань по сплаті ввізного мита та ПДВ за митною декларацією від 27.12.2018 №UА805180/2018/026063.

Щодо посилань представника позивача на те, що про дату, час і місце розгляду заперечень на Акт перевірки позивача було повідомлено листом від 13.12.2021 року № 7.24-08-2/19/10/3149, яке надійшло на адресу поштового відділення (місце видачі) та було вручено позивачу 16.12.2021 року, в той час як розгляд заперечень було призначено митницею на 15.12.2021 року о 09 год. 00 хв., таким чином, відповідачем при винесенні оскаржуваних ППР було порушено право позивача брати участь у розгляді своїх заперечень на Акт перевірки перед прийняттям рішення за наслідками проведеної документальної перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.9 статті 354 МКУ якщо керівник підприємства або уповноважена ним особа виявили бажання взяти участь у розгляді заперечень до акта або довідки про результати перевірки, митний орган зобов`язаний повідомити зазначених осіб про місце і час проведення такого розгляду. Таке повідомлення надсилається керівнику підприємства або уповноваженій ним особі не пізніше наступного робочого дня з дня отримання заперечень, але не пізніше ніж за два робочих дні до дня їх розгляду.

Заперечення на Акт перевірки Сумською митницею отримано 10.12.2021 року, а 13.12.2021 року Сумською митницею направлено лист Калузі О.А. в якому зазначено про те, що 15.12.2021 року за адресою м. Суми. вул. Юрія Вєтрова. б. 24 відбудеться розгляд заперечень громадянина ОСОБА_1 отриманих 10.12.2021 вх. №4019/8.19 до акту документальної невиїзної перевірки від 25.11.2021.

Отже, повідомлення про проведення розгляду заперечень до акту було направлено за два робочих дня до їх розгляду.

Відтак, доводи представника позивача про порушення права позивача бути присутнім при розгляді заперечення, спростовуються вказаними доводами та відповідними доказами по справі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що заперечення на Акт перевірки було розглянуто про що повідомлено представника листом Сумської митниці від 15.12.2021 №7/24-08-2/19/8.19/3223.

При цьому, дані посилання представника позивача не змінюють факт оплати позивачем податків (митних платежів) з вартості автомобіля в меншому розмірі ніж встановлено та не впливає на правомірність оскаржуваних рішень відповідача.

З урахуванням вищенаведеного, встановлення факту оплати позивачем податків (митних платежів) з вартості автомобіля в меншому розмірі ніж встановлено інші доводи представника позивача щодо неправомірності оскаржуваних податкових повідомлень - рішень не впливають на вирішення справи по суті.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що про існування та про причини виникнення вказаних в Акті перевірки платіжного доручення від 07.09.2018 року №SW24I907058845 та інвойсу №20189741 позивач не був поінформований з боку отримувача цих документів, колегія суддів оцінює критично, оскільки позивач повинен бути обізнаний про дійсну вартість транспортного засобу і сама повивач несе відповідальність за дії осіб, які діють від його імені за дорученням.

При цьому дані посилання представника позивача можуть свідчити лише про відсутність умисних дій з боку позивача.

Документи які б спростовували інформацію, що міститься в листах Сумської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Сумській області позивач до суду не надає.

Щодо посилань представника позивача на те, що надіслані вказаними правоохоронними органами матеріали не засвідчено у встановленому законом порядку а ні з боку банківської установи, а ні з боку відправників цих документів до митниці, що не дає підстав стверджувати про достовірність, достатність та допустимість цих документів і відсутність у митниці підстав для здійснення донарахування митних платежів на їх основі, колегія суддів зазначає наступне.

До суду, як позивачем так і відповідачем надано документи, які засвідчені відповідно до вимог передбачених положеннями КАС України.

Належних доказів підтверджуючих недійсність чи наявність помилок в даних документах позивачем до суду не надано.

Щодо посилань представника позивача на те, що на лист Слобожанської митниці від 19.02.2020 року № 7.14-08-1/7.14-19/8.7/2127 з проханням надати дозвіл на використання наданих відомостей для проведення документальних невиїзних перевірок дотримання громадянами законодавства України з питань митної справи - Сумська обласна прокуратура відповіді так і не надала, відтак, за відсутності відповіді на вказаний лист митниці - відсутній і передбачений статтею 222 КПК Україні дозвіл, про що митниця як контролюючий орган була обізнана.

Дані посилання представника позивача є помилковими, оскільки як вбачається з матеріалів справи, листом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 29.03.2021 №2714/117/24/6-2021, митниці додатково надано копії інвойсів (із засвідченням громадянином та уповноваженою особою банку) на транспортні засоби та транспортні витрати, за якими фактично сплачувалися (перераховувалися) кошти у іноземній валюті на рахунки іноземних фірм (аукціони) та надано дозвіл митниці відповідно до статті 222 КПК України на використання цих даних.

Проте, щодо застосування до позивача штрафних санкції у відповідності до п.123.2 ст. 123 ПК України в розмірі 25 % у зв`язку із збільшенням основного розміру грошового зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.155. пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов`язання сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (підпункт 16.1.4. пункту 16.1 статті 16 Кодексу).

Суд зазначає, що факт сплати митних платежів у меншому розмірі, ніж визначено законодавством, внаслідок зазначення у митній декларації недостовірних відомостей щодо даних про термін використання автомобіля в іноземній державі з дати першої реєстрації такого транспортного засобу, є підставою для донарахування недоплачених податкових зобов`язань (митних платежів).

При цьому, з огляду на те, що має місце факт подання недостовірних відомостей щодо вартості транспортного засобу, в наслідок чого митні платежі сплачено не у повному обсязі, згідно з пунктом 54.4 статті 54, пунктом 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 ПК України контролюючий орган зобов`язаний був самостійно визначити суму грошових зобов`язань та донарахувати штрафні санкції.

В даному випадку підставою прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стало не визначення більшого розміру митної вартості товару, а сплата митних платежів у меншому розмірі, ніж визначено законодавством.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах держава не може нести тягар у вигляді недоплачених митних платежів і обов`язкового збору, так як їх несплата в повному обсязі не була наслідком помилки чи протиправного рішення, дії, бездіяльності відповідальних посадових осіб митних органів України при проведенні розмитнення транспортного засобу.

Помилка у відношенні щодо вартості автомобіля встановлена в ході перевірки митними органами України і наслідки її допущення усунуті в порядок та спосіб визначений Митним кодексом України і Податковим кодексом України.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України, закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

За приписами п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Статтею 123 ПК України передбачено застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у разі визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення бюджетного відшкодування або виявлення фактів використання податкових пільг не за цільовим призначенням чи всупереч умовам чи цілям їх надання.

Так, відповідно до п.123.1 ст.123 ПК України вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2 (крім випадків зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованої до повернення з бюджету у зв`язку із використанням права на податкову знижку), 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Положеннями п.123.2 ст. 123 ПК України визначено, що діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.

З вищезазначеного, можна зробити висновок, що застосування п. 123.2 ст. 123 ПК України, можливе лише у випадку встановлення податковим органом умислу в діях платника, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п. 109.1 ст. 109 ПКУ податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених ПКУ) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених ПКУ.

При цьому згідно з абзацом другим зазначеного пункту діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених ПКУ та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, з системного аналізу вищевикладених норм, можна зробити висновок, що необхідною та достатньою підставою для встановлення умислу в діях платника, є встановлення обставин, які прямо стверджують що платник податку не тільки усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки а й бажав їх настання. Саме бажання настання негативних наслідків є необхідною та достатньою умовою для встановлення умислу.

У свою чергу, як визначено п. 112.2 ст. 112 ПКУ, особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала змогу для дотримання правил та норм, за порушення яких ПКУ передбачено відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Положення пункту 109.3 статті 109 ПКУ містять вичерпний перелік складів податкових правопорушень, для притягнення до відповідальності за які необхідно встановити вину платника податків. Це правопорушення, передбачені пунктами 123.2, 123.3 та 123.5 статті 123 ПКУ, пунктами 124.2124.5 статті 124 ПКУ, а також пунктами 125-1.2125-1.4 статті 125-1 ПКУ. І всі ці склади правопорушень передбачають умисел на їх вчинення.

Інші склади правопорушень, передбачені відповідними статтями ПКУ, не вимагають встановлення умисної форми вини для притягнення платника податків до відповідальності.

Крім того, судом враховується, що на час виникнення спірних правовідносин, а саме невірне відображення позивачем у митній декларації від 27.12.2018 нормами ПК України не було передбачено підвищеного виду відповідальності при застосуванні штрафної санкції, як наявність умислу в діях платника податків. Матеріалами справи не підтверджується, що відносно позивача було порушено кримінальне провадження та в межах якого доведено та встановлено наявність умислу в його діянні у 2018 році під час здійснення митного оформлення транспортного засобу.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач дійсно 27.12.2018 невірно відобразив та визначив суму грошового зобов`язання, що є підставою для застосування п. 123.1 ст. 123 ПКУ та тягне за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в частині застосування невірної норми Податкового кодексу України п. 123.2 ст. 123, що, в свою чергу, спричинило протиправне визначення відсоткового значення нарахованого штрафу 25%, замість належного застосування п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України, що передбачає 10% штрафу від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, дії контролюючого органу в частині визначення штрафних санкцій (штрафу) спірними податковими повідомленнями-рішеннями від 15.12.2021 № , № в частині застосування до позивача штрафу у розмірі 25 % від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання є не правомірними.

Поряд із цим, право на зменшення та перерахунок штрафних санкцій на підставі пункту 73 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України належить виключно податковому органу, на якого закон покладає обов`язок скласти та направити нове податкове повідомлення-рішення.

Суд в межах своєї компетенції може лише встановити правомірність/неправомірність донарахування відповідних штрафних санкцій та наявність/відсутність підстав для поширення наведеної вище ретроспективної правої норми на спірні правовідносини, однак не може підміняти собою уповноважений орган та самостійно зменшувати суму донарахувань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про неправомірність застосування до позивача штрафу у розмірі 25% від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, а отже, податкові повідомлення-рішення від 15.12.2021 №, № в частині нарахування штрафних санкцій є неправомірними та підлягають скасуванню.

Враховуючи те, що різниця між штрафними санкціями, нарахованими контролюючим органом оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, та штрафними санкціями, які мають бути застосовані до позивача складає 15% штрафних санкцій, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування спірних податкових повідомлень-рішень від 15.12.2021 №, № в частині застосування штрафних санкцій в розмірі є правомірними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України враховуючи часткове задоволення позову, позивачу пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає відшкодуванню сума судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

З урахуванням того, що відповідно до п.6 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа відноситься до справ незначної складності та те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 по справі №480/4905/22 - скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо скасування податкових повідомлень - рішень від 15.12.2021 №, № в частині нарахування штрафних санкцій.

В цій частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення - рішення від 15.12.2021 № в частині нарахування штрафних санкцій на суму 4904,11 грн.

Скасувати податкове повідомлення - рішення від 15.12.2021 № в частині нарахування штрафних санкцій на суму 2229,14 грн.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2022р. по справі № 480/4905/22 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 496, 18 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош