Справа № 160/3773/23
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2023-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2023 року Справа № 160/3773/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до керівництва військової частини НОМЕР_1 в особі командира 93-ї бригади ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -
27 лютого 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до керівництва військової частини НОМЕР_1 в особі командира 93-ї бригади ОСОБА_2 , у якому позивач, з урахуванням уточнень, просить:
- визнати протиправними дії керівництва військової частини НОМЕР_1 , в особі командира бригади ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », що виявилися у ненаданні відповіді на заяву «про письмову відповідь, щодо розгляду раніше надісланого рапорту (від 07.11.2022 р.) «Щодо законності зарахування мене у списках військовослужбовців, які самовільно покинули військову частину»;
- зобов`язати керівництво військової частини НОМЕР_1 , в особі командира 93-ї бригади ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду відповідь на заяву «про письмову відповідь, щодо розгляду раніше надісланого рапорту (від 07.11.2022 р.) «Щодо законності зарахування мене у списках військовослужбовців, які самовільно покинули військову частину».
В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що молодший сержант ОСОБА_1 виконуючи свої обов`язки військової служби, під час військових дій, на початку серпня під містом Бахмут отримав контузію та був направленим своїм керівництвом з зони бойових дій до військового шпиталю. Позивач проходив лікування в різних медичних закладах з 01.09.2022 по 21.11.2022року та за весь цей період не отримував грошового забезпечення. В листопаді 2022 року позивачеві стало відомо, що його внесено до списків військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину. Після закінчення лікування ОСОБА_1 прибув до розташування військової частини, для оформлення документів по закінченню лікування. Проте, військовою частиною було відмовлено в наданні документів та повідомлено, що позивач знаходиться в списках військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину. Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач неодноразово звертався з письмовими рапортами та запитами щодо підстав внесення його до таких списків та висловлював бажання надалі проходити військову службу. Відповідачем не було надано письмової відповіді на рапорт та заяву позивача. Вважаючи такі дії відповідача щодо відмови надати відповідь на заяву «про письмову відповідь, щодо розгляду раніше надісланого рапорту від 07.11.2022р. «Щодо законності зарахування мене у списках військовослужбовців, які самовільно покинули військову частину» протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 р. позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю позову вимогам Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивачу запропоновано усунути недоліки позову протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху, а саме: уточнений адміністративний позов з урахуванням положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Копію ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 р. отримано позивачем власноручно, про що свідчить розписка, яка знаходиться у матеріалах справи.
03.03.2023 р. до суду надійшла заява: уточнений адміністративний позов.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Разом з цим, військовою частиною НОМЕР_1 направлено повідомлення за вих. 249 від 06.01.2023 в порядку ст. 214 КПК України до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 ККУ. Позивача повідомлено, що за таких обставин вирішити питання про подальше проходження військової служби позивача до його повернення у розташування підрозділу та прийняття правоохоронним органом процесуального рішення відносно його дій неможливо.
Копію відповіді на рапорт було вручено ОСОБА_1 06.04.2023 року особисто, про що ним вчинено підпис на копії відповіді від 21.03.2023р. № 5630.
Згідно з 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши матеріали адміністративного позову, доводи сторін, що викладені у позові та відзиві проти нього, суд виходить з наступного.
Молодший сержант 2-го мотопіхотного батальйону, 6-ї мотопіхотної роти, 1-го мотопіхотного взводу, 3-го мотопіхотного відділення ОСОБА_1 07.11.2022 року звернувся до командира бригади № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 окремої механізованої бригади « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з рапортом про надання пояснень щодо віднесення його до списків осіб, які самовільно залишили військову частину та виклав прохання щодо продовження ним проходження військової служби у складі військової частини.
Рапорт було направлено на адресу військової частини НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку.
30.01.2023 року ОСОБА_1 звернувся до командира бригади № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 окремої механізованої бригади « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з заявою про надання письмової відповіді на його рапорт від 07.11.2022 року.
21.03.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 було надано відповідь позивачу та вказано, що розглянуто рапорт від 23.01.2023 року щодо проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини та з інших питань за вих. № 5630.
Разом з цим, військовою частиною НОМЕР_1 направлено повідомлення за вих. 249 від 06.01.2023 в порядку ст. 214 КПК України до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 ККУ.
Позивача повідомлено, що за таких обставин вирішити питання про подальше проходження військової служби позивача до його повернення у розташування підрозділу та прийняття правоохоронним органом процесуального рішення відносно його дій неможливо.
Копію відповіді було вручено ОСОБА_1 06.04.2023 року особисто, про що ним вчинено підпис на копії відповіді від 21.03.2023р. № 5630.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У Законі України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) закріплено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).
Відповідно до статті 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно зі статтею 21 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VІ від 13.01.2011 р. публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно до ч. 2 ст. 6 вказаного Закону України обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 вказаного Закону України розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюют ьвладні управлінські функції відповідно до законодавства та рішенняя ких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;2) дату відмови;3) мотивовану підставу відмови;4) порядок оскарженнявідмови;5) підпис.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 вказаного Закону України розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно до ч.ч. 1, 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач, зокрема, має право оскаржити надання недостовірної або неповної інформації.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до військової частини НОМЕР_1 з:
- рапортом від 07.11.2022 р. щодо законності зарахування його у списки військовослужбовців, які самовільно покинули військову частину;
- заявою про надання письмової відповіді щодо розгляду раніше надісланого рапорту (від 07.11.2022 р.) «Щодо законності зарахування мене у списках військовослужбовців, які самовільно покинули військову частину» від 30.01.2023 р.
Рапорт та заява надіслані відповідачу засобами поштового зв`язку.
До відзиву військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 21.03.2023 р. № 5630, яка отримана ОСОБА_1 06.04.2023 р.
Таким чином, відповідачем порушено строк розгляду заяви позивача про надання письмової відповіді щодо розгляду раніше надісланого рапорту (від 07.11.2022 р.) щодо законності зарахування у списки військовослужбовців, які самовільно покинули військову частину, від 30.01.2023 р.
Відповідь від 21.03.2023 р. № 5630 військовою частиною НОМЕР_1 надана та вручена з порушенням строку, встановленого ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
При цьому, надана відповідь містить інформацію, яку запитував позивач.
Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262,293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до керівництва військової частини НОМЕР_1 в особі командира 93-ї бригади ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву ОСОБА_1 про надання письмової відповіді щодо розгляду раніше надісланого рапорту (від 07.11.2022 р.) щодо законності зарахування у списки військовослужбовців, які самовільно покинули військову частину, від 30.01.2023 р.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук