Справа № 360/1466/22
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 360/1466/22

адміністративне провадження № К/990/13844/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сімейко Артур Миколайович, на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року у справі №360/1466/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач ГУ НП в Луганській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Луганській області від 30 квітня 2022 року №800 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейського ГУНП в Луганській області" в частині застосування до майора поліції ОСОБА_1 , начальника відділу кримінальної поліції Сєвєродонецького районного управління поліції ГУНП в Луганській області дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Луганській області від 03 травня 2022 року №206 о/с "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , начальника відділу кримінальної поліції Сєвєродонецького районного управління поліції ГУНП в Луганській на підставі пункту 6 частини першої статті 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби);

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу кримінальної поліції Сєвєродонецького районного управління поліції ГУНП в Луганській області та допустити до негайного виконання рішення суду у цій частині;

- стягнути з ГУНП в Луганській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення зі служби в поліції по день ухвалення рішення суду та допустити до негайного виконання рішення суду в цій частині у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сімейко Артур Миколайович, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі скаржник вказує підставою для касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 4, 5, 12 Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VІІІ затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут).

Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень слідує, що підставою позовних вимог було, на думку позивача, протиправне накладення на нього дисциплінарного стягнення за результатами реалізації якого позивача звільнено зі служби.

Підставою накладення дисциплінарного стягнення було порушення позивачем службової дисципліни, а саме скоєння позивачем такого дисциплінарного проступку як невиконання наказів прямого керівника, самовільного залишення місця дислокації підрозділу в умовах воєнного стану.

Судами попередніх інстанцій із висновку службового розслідування було встановлено, що 19 квітня 2022 року на блокпосту в м. Бахмут Донецької області було зупинено позивача разом з іншими працівниками поліції, які рухались на двох автомобілях, що належать банківським установам, з номерними знаками, за якими значиться службовий транспорт органів поліції, перевозячи алкогольні напої в загальній кількості понад 4000 пляшок (коньяк горілка). В ході проведення огляду зазначених транспортних засобів було встановлено, що в автомобілях знаходилась алкогольна продукція, кількістю 4002 пляшки (горілка, коньяк) різноманітних марок, походження якої працівники поліції Сєвєродонецького РУП пояснити не змогли, а також працівники поліції не змогли надати аргументовані відповіді щодо підстав їх перебування на території Донецької області та мети їх руху. Відомості за вказаним фактом ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорськ, внесенні до ЄРДР № 0000189 за ч. 4 ст. 185 КК України.

В письмових поясненнях, наданих під час проведення службового розслідування, керівник позивача ОСОБА_2 і позивач особисто підтвердили той факт, що 19.04.2022 позивач та де-які інші працівники поліції, відряджені до Луганської області для несення служби під час дії режиму воєнного стану, без відома керівництва покинули місце дислокації та виїхали до м. Бахмут Донецької області, на в`їзді до якого їх зупинили працівники Служби безпеки України.

При цьому, згідно наказу ГУНП в Луганській області від 25 лютого 2022 року № 508 «Про відрядження» було прийнято рішення на виконання вимог Закону України «Про Національну поліцію», з метою охорони публічного порядку, надання допомоги населенню, виявлення ворожих ДРГ, недопущення фактів мародерства під час дії воєнного стану з 25 лютого 2022 до особового розпорядження зі зброєю відрядити для несення служби до Луганської області зокрема майора поліції ОСОБА_1 , начальника відділу кримінальної поліції Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області та інших працівників поліції. Пунктом 3 наказу № 508 старшим групи поліцейських, які перебувають у м. Сєвєродонецьку, призначено начальника Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області полковником поліції ОСОБА_2 .

Зі змісту оскаржуваних рішень слідує, що і позивач і його безпосередній керівник ОСОБА_2 в своїх письмових поясненнях підтвердили той факт, що позивачу відома була наявність обов`язку під час несення служби в режимі воєнного стану повідомляти безпосереднього керівника про місце свого перебування, а також питати дозволу в безпосереднього керівника у разі наявності службової необхідності або поважних причин для залишення місця постійної дислокації підрозділу.

Тому, на підставі матеріалів службового розслідування дисциплінарною комісією було встановлено, що позивач порушив вимоги пунктів 1, 2 частини 1 статті 18, п. 24 ч. 1 ст. 23, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 4, 5, 13 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного Статуту, абз. 1, 2 п. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України № 1179 від 09.11.2016, не виконав вимоги наказу начальника ГУНП в Луганській області від 25 лютого 2022 року № 508 «Про відрядження», щодо несення служби та виконання службових обов`язків, в умовах воєнного стану у Луганській області.

Посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 4, 5, 12 Дисицпінарного статуту скаржник указує, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилася та обставина, ща наказу, яким би позивачу заборонялося у відьний від служби час залишати місце дислокації підрозділу не існує.

Водночас із вищевказаного слідує, що позивач повинен був забезпечувати виконання службових завдань відповідно до наказу від 25.02.2022 № 508 згідно якого його було відряджено до Луганської області з метою охорони публічного порядку, надання допомоги населенню, виявлення ворожих ДРГ, недопущення фактів мародерства, під час дії військового стану з 25.02.2022, а старшим групи поліцейських, які перебувають у м. Сєвєродонецьку, було призначено ОСОБА_2 , тобто працівники поліції, зокрема і ОСОБА_1 , перебували у нього в підпорядкуванні та виконували функції групи швидкого реагування по подіям у м. Сєвєродонецьку та доставки осіб у групу фільтрації. Відповідно, всі свої дії позивач повинен був погоджувати з ним, у тому числі виїзд за межі дислокації підрозділу.

Суди попередніх інстанцій у цій справі виходи із того, що матеріалами службового розслідування підтверджено скоєння позивачем дисциплінарного проступку, що виразилося у вчиненні ним дій всупереч інтересам служби та визначеним в наказі про відрядження службовим завданням.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Водночас скаржником не наведено належних обґрунтувань щодо порушення судами попередніх інстанцій положень статей 4, 5, 12 Дисциплінарного статуту.

Касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм саме у цій справі, оскільки вирішуючи спір та задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій надали оцінку спірному рішенню на відповідність критеріям, визначеним статтею 2 КАС України.

Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги в контексті наявності/відсутності передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави переважно зводяться здебільшого до оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Інші доводи та аргументи заявника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновком суду першої та апеляційної інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередній ухвалі Верховного Суду від 07 березня 2023 року про повернення касаційної скарги скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.

Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сімейко Артур Миколайович, на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року у справі №360/1466/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько