Справа № 300/3500/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/3500/22 пров. № А/857/1606/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Матуляком Я.П. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області (далі - ТУ ССО, Управління, відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність ТУ ССО щодо не забезпечення їй гарантованого безоплатного медичного забезпечення та стягнути з відповідача на її користь повну вартість сплачених нею власних коштів витрачених на медичний огляд, проведений за направленням відповідача в сумі 4227 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.11.2022 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що всупереч гарантованим гарантіям соціального захисту, за всю процедуру медичного огляду вона здійснювала повну плату за рахунок власних коштів, що підтверджується відповідними документами та чеками наявними в матеріалах справи. Відповідач не заперечує її право на це, проте оспорює саму процедуру надання такого права. Зазначає, що оплату всіх наданих послуг вона здійснювала не за власною ініціативою, а на вимогу суб`єктів господарювання у сфері надання медичних послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивачка з 15.11.2019 проходила службу в ТУ ССО на посаді начальника служби документального забезпечення, що підтверджується копією витягу з наказу №29 о/с від 15.11.2019.

05.07.2022 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, позивачка звернулась до начальника Управління з рапортом, в якому просила видати направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою подальшого звільнення її зі служби.

На вказаний рапорт відповідачем було видано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи №14 від 06.07.2022.

05.08.2022 медична (військово-лікарська) комісія ДУ ТМО МВС України по Івано-Франківській області здійснила медичний огляд ОСОБА_1 , за наслідками якого складено свідоцтво про хворобу №123, яким встановлено захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Наказом №322 о/с від 05.08.2022 позивачку було звільнено зі служби в ССО на підставі п.п.2 п.2 Розділу ХІІ (через хворобу).

Однак, як зазначає позивачка, при звільненні відповідачем з нею не було проведено повного розрахунку, які складаються з витрат, понесених при проходженні медичного огляду в сумі 4427,00 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність ТУ ССО, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачкою та ТУ ССО жодних спірних правовідносин не виникло, оскільки відповідачем не прийнято рішень та не вчинено дій чи допущено бездіяльності, які призвели б до порушення прав позивача та потребували б судового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

Отже, Конституцією України гарантовано право всіх громадян, незалежно від їх статусу та інших чинників, на безоплатну медичну допомогу.

Відповідно до ч.1, 2 ст.161 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402), служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України.

Частиною сьомою статті 161 Закону №1402 передбачено, що фінансування ССО здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч.3 ст.165 Закону №1402, співробітникам ССО гарантується інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України Про Національну поліцію для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування ССО.

Аналогічні гарантії соціального захисту закріплені в ст.20 розділу І Положення про проходження служби співробітниками ССО, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя №1052/0/15-19 від 04.04.2019, зокрема, соціальний і правовий захист співробітників та членів їхніх сімей забезпечується відповідно до законодавства. Грошове забезпечення співробітників здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Співробітникам гарантується соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України Про Національну поліцію №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580) для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що наявність правового статусу співробітника ССО гарантує такому соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом №580 для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування ССО.

Статтею 95 Закону №580 визначено, що поліцейським гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України. У разі відсутності за місцем проходження служби, місцем проживання або тимчасового перебування поліцейських закладу охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, необхідного для надання медичної допомоги, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я. У разі відсутності спеціального медичного обладнання, медичних фахівців або спеціалізованих відділень у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, а також в інших державних та комунальних закладах охорони здоров`я, медичних показань, визначених закладом охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, бюджетних асигнувань поліцейський може бути направлений за висновком відповідного закладу охорони здоров`я на обстеження або лікування до приватного закладу охорони здоров`я або іноземного медичного закладу.

Водночас, предметом позовних вимог у даній справі є бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачці безоплатного медичного обслуговування.

З матеріалів справи видно, що відповідачем були укладені договори про надання медичних послуг з ДУ ТМО МВС України по Івано-Франківській області №5/9-22 від 10.02.2022, №6/10 від 15.02.2022 та договір про надання медичної допомоги та відшкодування витрат з 1121 поліклінікою №1/11-22 від 15.02.2022.

За змістом вищевказаних договорів, медичними закладами надаються послуги на замовлення відповідача та при наявності належним чином оформленого направлення, а оплата чи відшкодування наданих послуг здійснюється на підставі акта наданих послуг від медичного закладу.

Позивачка 05.07.2022 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, звернулась до начальника ТУ ССО із рапортом, в якому просила видати направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою подальшого звільнення зі служби.

Відповідачем на виконання укладених договорів із закладами охорони здоров`я було видано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи №14 від 06.07.2022.

Під час проведення медичного огляду позивачки, лікарем видано направлення на стимуляційне ЕНМГ верхніх та нижніх кінцівок та МРТ головного мозку, які позивачка проходила в закладах охорони здоров`я приватної форми власності.

Разом з тим, як встановлено судом, всупереч обов`язку, закріпленому в укладених договорах про надання медичних послуг за наслідками проведеного медичного огляду позивачки на адресу відповідача не було складено та направлено акт наданих послуг для проведення відповідних розрахунків.

Натомість витрати, пов`язані з проходженням медичного огляду ДУ ТМО МВС України по Івано-Франківській області поклала на позивачку, яка сплатила надані послуги.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що порушення прав позивачки на гарантоване державою безоплатне медичне обслуговування відбулось саме через недотримання ДУ ТМО МВС України по Івано-Франківській області умов укладених договорів з ТУ ССО, оскільки ДУ ТМО МВС України по Івано-Франківській області не складено та не направлено акт наданих послуг для проведення розрахунків на адресу відповідача.

За таких умов, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем у спірних правовідносинах не допущено протиправної бездіяльності відносно прав та законних інтересів позивачки, з огляду на неотримання відповідного акта наданих послуг ОСОБА_1 .

Крім того, позивачка не наводить доводів та не надає доказів на підтвердження порушення її права, як громадянина України, передбачене ст.49 Конституції України на отримання безоплатної медичної допомоги. Таке Конституційне право жодним чином не заперечується і відповідачем.

Колегія суддів зазначає, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За наведених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що між позивачкою та відповідачем жодних спірних правовідносин не виникло, оскільки відповідачем не прийнято рішень та не вчинено дій чи допущено бездіяльності, які призвели б до порушення прав позивачки та потребували б судового захисту.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року по справі №300/3500/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук