Справа № 520/22129/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 р.Справа № 520/22129/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 та за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, по справі № 520/22129/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом - ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 17 213,76грн.

- визнати протиправним і скасувати податкову вимогу від 04.10.2021 №0-2032.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначила, що відповідачем невірно розраховано розмір податку виходячи з того, що належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення відносяться до «офісних будівель» та застосовано ставку податку у розмірі 1 % мінімальної заробітної плати, тоді як ставка має бути визначена для «інших будівель» у розмірі 0,1 % мінімальної заробітної плати.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року доповнено рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч ) грн.

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог заяви, відповідачем, Головним управлінням ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване додаткове рішення в цій частині, та прийняти постанову про відмову в задоволенні заяви про розподіл судових витрат, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг позивача та відповідача рішення суду першої інстанції від 23.12.2021 та додаткове рішення від 03.02.2022 вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18565513 від 18.04.2008 (додаток №3), ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 (копія картки платника податків ОСОБА_1 - додаток №4), паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 (додаток №5), на праві власності належать нежитлові приміщення підвалу №6-:-10, загальною площею 397,6кв.м в літ.«Ф-1», розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу №1755 від 02.04.2008 (додаток №9 - копії договору купівлі-продажу №1755 від 02.04.2008 разом із витягом з Державного реєстру правочинів №5711114 від 02.04.2008).

Головним управлінням ДПС у Харківській області сформовано податкове повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0-2030 (додаток №6), відповідно до якого ОСОБА_1 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами (код платежу 18010300) за 2020 рік в сумі 17213,36 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням та податковою вимогою контролюючого органу, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності податкового повідомлення-рішення про нарахування позивачу суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та протиправності податкової вимоги. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі ПК України).

Згідно із приписами статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до положень підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Згідно з пунктом 10.3 статті 10 ПК України питання щодо встановлення податку на майно, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вирішують місцеві ради в межах повноважень.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, установлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Відповідно до п.5 Додатка 1 до рішення Харківської міської ради, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються на 2017 і наступні роки у таких розмірах: будівлі готельні - 1 відсоток; будівлі офісні - 1 відсоток; будівлі торговельні - 1 відсоток; гаражі - 0,1 відсотка;будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка (підпункт 5 пункту 5 додатку 1 виключений згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18; дане виключення набрало чинності з 01.01.2019 р.; будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; інші будівлі - 0,1 відсотка.

Згідно із абз. 7 пп. 266.7.1 п. 266. 7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до п.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Класифікатор забезпечує уніфікацію об`єктів нерухомості за функціональним призначенням та містить Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою.

Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, будівлі офісні віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 122 «Будівлі офісні» клас 1220 «Будівлі офісні», який в свою чергу включає підкласи: будівлі, що використовуються як приміщення для конторських та адміністративних цілей, в тому числі для промислових підприємств, банків, поштових відділень, органів місцевого управління, урядових та відомчих департаментів та т. ін., центри для з`їздів та конференцій, будівлі органів правосуддя, парламентські будівлі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений у постанові від 31.01.2018 у справі №822/2624/16.

Також колегія суддів зазначає, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визначає Закон України від 01.07.2004, № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952).

Пунктом 1 статті 26 Закону № 1952 встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі змін ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх змін, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувала, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини 6 статті 37 цього закону, вносяться зміни до державного реєстру прав.

Статтею 28 Закону № 1952 передбачено, що для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у разі, коли в документах, що подаються до такої реєстрації, відсутні відомості про технічні характеристики відповідного об`єкта, надається технічний паспорт на такий об`єкт.

Під час проведення державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вносяться відомості про об`єкт нерухомого майна відповідно до технічного паспорта на такий об`єкт.

Колегією суддів встановлено, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік розраховано відповідачем згідно з рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 р. № 1284/18).

Відповідно до п.5 Додатка 1 до рішення Харківської міської ради, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються на 2017 і наступні роки у таких розмірах: будівлі готельні - 1 відсоток; будівлі офісні - 1 відсоток; будівлі торговельні - 1 відсоток; гаражі - 0,1 відсотка;будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка (підпункт 5 пункту 5 додатку 1 виключений згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18; дане виключення набрало чинності з 01.01.2019 р.; будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; інші будівлі - 0,1 відсотка.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0-2030 сума податку 17213,76 грн. розрахована наступним чином: 397,6 (площа нежитлових приміщень підвалу №6-:-10, загальною площею 397,6кв.м в літ.Ф-1, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 )*47,23 (ставка податку за 2020 рік (тобто 1%*4 723,00 від мінімальної заробітної плати на 01.01.2020)* 11 (кількість місяців 2020 року, протягом яких, згідно з абз.1 п.52-5 підрозділу 10 розділу XX ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки)/12( місяців).

Отже, для розрахунку податкового зобов`язання ОСОБА_1 відповідач використав ставку податку 1% від мінімальної заробітної плати.

В якості підстави для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивач вказує на ту обставину, що об`єкт нерухомості нежитлові приміщення підвалу №6-10, загальною площею 397,6кв.м в літ.Ф-1, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , не відноситься до жодного з класів нежитлових будівель, за яким ставка податку становить 1%. Застосування до належних позивачу нежитлових приміщень ставки податку як для офісних будівель 1% є необґрунтованим.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що відповідно до технічного паспорта на виробничий будинок Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 05.05.2008 (інвентаризаційна справа №8176, реєстровий № 2398) ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення підвалу №6-10, загальною площею 406,9 в літ. Ф-1 (а.с. 36-40).

Вказані нежитлові приміщення підвалу складаються із:

- складу №6 в підвалі літ.«Ф-1» загальною площею 232,6кв.м,

- підсобного приміщення №7 в підвалі літ.«Ф-1» загальною площею 7,4кв.м,

- кабінету №7а в підвалі літ.«Ф-1» загальною площею 5,3кв.м,

- кабінету №8 в підвалі літ.«Ф-1» загальною площею 8,3кв.м,

- роздягальні №8а в підвалі літ.«Ф-1» загальною площею 4,8кв.м,

- складу №9 в підвалі літ.«Ф-1» загальною площею 121,8кв.м,

- входу №10 в підвалі літ.«Ф-1» загальною площею 26,7кв.м.

Отже, за своїми характеристиками належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення за функціональним призначенням є підвалом, до складу якого входять складські приміщення та кабінет, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 р. № 1284/18), ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості повинна бути застосована податковим органом 0,1 відсотка до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування як за «інші будівлі».

Отже, контролюючим органом не доведено, що належні на праві власності будівлі позивача є офісними приміщеннями, оскільки конкретний об`єкт нерухомого майна визначається за його правовстановлюючими документами.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірне застосування контролюючим органом ставки податку 1% від мінімальної заробітної плати при розрахунку суми податкового зобов`язання ОСОБА_1 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, про те, що до нежитлових будівель ОСОБА_1 підлягає застосуванню ставка податку саме як для офісних будівель у зв`язку зі здійсненням позивачем за адресою вказаних нежитлових приміщень підприємницької діяльності, оскільки факт здійснення підприємницької діяльності позивача в нежитлових приміщеннях підвалу не змінює цільового призначення такої будівлі.

При цьому, суд першої інстанції, досліджуючи статус об`єкта нерухомості, виходив з того, що позивачу необхідно було звернутись до органу, уповноваженого на ведення Державного класифікатора - Державного науково - дослідного інституту автоматизованих систем у будівництві Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України - для отримання експертного висновку щодо приналежності описаного об`єкта нерухомості до певного класу будівель за Державним класифікатором.

З приводу таких висновків суду першої інстанції слід зазначити, що жодна норма права не покладає обов`язку на платника податку підтверджувати статус об`єкта нерухомості будь-якими висновками науково-дослідницьких інститутів. Обов`язок по встановленню цільового призначення об`єкта нерухомості, його фактичного використання покладено на контролюючий орган, який і повинен, з метою визначення об`єкта оподаткування, з`ясувати вказані обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи, що відповідачем при визначенні податкових зобов`язань позивача за 2020 рік не доведено правомірність застосування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що застосовуються до категорії нежитлових приміщень "офісні будівлі", у розмірі 1% від бази оподаткування, колегія суддів приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 17 213,76 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Також колегія суддів зазначає, що на підставі вищевказаного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом сформовано податкову вимогу від 04.10.2021 №0-2032 щодо погашення суми податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 17 213,76 грн.

З огляду на протиправність податкового повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, податкова вимога від 04.10.2021 №0-2032 також визнається судом протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 10000,00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Колегією суддів встановлено, що представник позивача звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 02.06.2022 у справі №160/6899/20.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, наданого адвокатським об`єднанням «АРХОНТ» в сумі 10000,00 грн позивачем надано до суду копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1035336 від 02 серпня 2022 року (а.с. 51), договору про надання правничої допомоги №01/2907/2021 від 29.07.2021, укладеного між позивачем та адвокатом адвокатського об`єднання «АРХОНТ» (а.с. 88-97), додаткової угоди до вказаного договору №1 від 29.07.2021 (а.с. 98), звіту до вказаного договору від 29.07.2021 року (а.с. 99-101), рахунку-фактури від 01.12.2021 на сплату 10 000,00 грн (а.с. 102).

Так, відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги АХ №1035336 від 02 серпня 2022 року Адвокатське об`єднанням «АРХОНТ», в особі Голови, зобов`язується надати клієнту ( ОСОБА_1 ) правничу допомогу здійснювати захист клієнта, здійснювати представництво клієнта та надавати інші види правничої допомоги, на умовах і в порядку, визначених цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити гонорар за надання правничої допомоги за цим договором та оплатити фактичні витрати Адвокатського об`єднання, що необхідні для виконання цього договору.

Згідно з п.2 додаткової угоди №1 від 30.07.2021 до договору про надання правничої допомоги №01/2907/2021 від 29.07.2021 передбачено, що гонорар адвокатського об`єднання встановлюється у фіксованому розмірі та становить 10 000 (десять тисяч) гривень.

Відповідно до змісту звіту до вказаного договору від 29.07.2021 року адвокатським об`єднанням надані послуги професійної правничої допомоги, а саме: складання, належне оформлення, та надсилання згідно з вимогами ПК України скарги на податкове повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 17 213,76 грн.; складання адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 17 213,76грн. та податкової вимоги від 04.10.2021 №0-2032; належне оформлення відправлення та надсилання згідно з вимогами КАС України позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 17 213,76грн. та податкової вимоги від 04.10.2021 №0-2032; складання, належне оформлення відправлення та надсилання згідно з вимогами КАС України відповіді на відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 17 213,76грн. та податкової вимоги від 04.10.2021 №0-2032.

Виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності розміру витрат на професійну правничу допомогу до предмета спору, розглядаючи їх через призму принципу співмірності, суд доходить наступних висновків.

Оцінені сторонами договору про правничу допомогу послуги на суму 10000 грн, є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору, з урахуванням змісту позовної заяви та обсягу доданих до позову документів, та того, що справа розглядалася судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у порядку письмового провадженні).

Здійснені адвокатським об`єдананням роботи щодо належного оформлення відправлення та надсилання згідно з вимогами КАС України позову ОСОБА_1 є складовими з виконання робіт (надання послуг) зі складання та подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Отже, надаючи оцінку співмірності суми витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, змістом виконаних та наданих адвокатом послуг, а також обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді першої інстанції, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 5000,00 грн., оскільки вказаний розмір є доведеним, обґрунтованим та співмірним.

В іншій частині подана заява задоволенню не підлягає.

Також колегією суддів встановлено, що приймаючи додаткове рішення від 03.02.2022 року суд першої інстанції доповнив рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч ) грн.

В іншій частині заяви відмовив.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.

Слід зазначити, що процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 252 КАС України підставою для винесення додаткового рішення може бути неухвалення судом рішення щодо однієї з позовних вимог, якщо щодо решти вимог, заявлених у позові, рішення ухвалено. Додаткове рішення необхідне також у тих випадках, коли відповідь суду не відповідає обсягу поставленого питання або ж спосіб судового захисту викладений неповно.

Таким чином, додатковим судовим рішенням вирішуються окремі позовні вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази. Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

При цьому, додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Отже, адміністративним процесуальним законодавством регламентовано виключний перелік правових підстав для ухвалення судом додаткового судового рішення у справі.

Разом з тим, відсутність таких підстав виключає можливість задоволення відповідної заяви учасника справи про ухвалення додаткового судового рішення та є підставою для відмови в її задоволенні.

Так, задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що питання щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.

Між тим, колегія суддів зазначає, що зі змісту мотивувальної та резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 встановлено, що судом першої інстанції було ухвалено рішення щодо всіх позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Таким чином, на момент надходження до суду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, відповідні підстави для його прийняття в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, у суду були відсутні, оскільки, як вказано вище, судом було ухвалено рішення щодо всіх позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази і в разі незгоди з рішенням суду, позивач мав право оскаржити його в апеляційному порядку.

Приймаючи до уваги, що під час ухвалення судового рішення від 23.12.2021 судом розглянуті всі вимоги позивача, зазначені в позовній заяві, дана оцінка всім доводам та доказам, які надали сторони, відповідність цих вимог до норм закону та встановлених обставин у справі і на підставі цього ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, тому, враховуючи встановлені у справі обставини та положення чинного процесуального законодавства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення, оскільки відсутні визначені частиною першою статті 252 КАС України для вчинення такої процесуальної дії.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що під час ухвалення рішення та додаткового рішення, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційних скарг ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Харківській області, скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 та додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та часткового задоволення заяви про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Харківській області задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 по справі № 520/22129/21 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 07.04.2021 №0165271- 2413-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 17 213,76грн.

Визнати протиправним і скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Харківській області від 04.10.2021 №0-2032.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч ) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 26.04.2023 року