Справа № 420/16246/22
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2023-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/16246/22
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

11 листопада 2022 року ОСОБА_2 , через адвоката Меламеда В.Б., звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 протиправною та дискримінаційною;

- скасувати рішення від 11.04.2022 року, про яке йдеться в направленому листі від 06.05.2022 року № 7926-5912/Г-02/8-1500/22;

- визнати протиправними та дискримінаційними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області стосовно відмови поновити виплату пенсію ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 28.09.1997 року на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області кошти в сумі 100 000 гривень (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовило у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 зазначив, що 22.08.1994 року їй була призначена пенсія за вислугу років, яка виплачувалася до моменту виїзду позивача в Ізраїль на постійне місце проживання. Починаючи з 28.09.1997 року і станом на дату звернення до суду із позовом ОСОБА_1 призначену пенсію не отримує.

Представник позивача звертав також увагу, що у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року пенсіонери, які проживають за кордоном мають право на поновлення виплат їм пенсій. В подальшому 09.07.2021 року представником позивача до відповідача було надіслано нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії з 28.09.1997 року та надано необхідні документи.

Однак, на вказане звернення відповідачем було надано відмову, яку позивачем оскаржено до суду. За результатами судового розгляду справи № 420/20694/21 ГУ ПФУ в Одеській області зобов`язано повторно розглянути подану заяву.

На виконання судового рішення у справі № 420/20694/21 відповідачем повторно розглянуто заяву та рішенням від 11.04.2022 року відмовлено у її задоволені, що і стало підставою для звернення до суду.

Представник позивача також доводить, що через вказану протиправність дій ГУ ПФУ в Одеській області позивач має право на отримання індексації пенсії, компенсації втрати частини доходів та на відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ГУ ПФУ в Одеській області надало до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що законодавством не передбачено прийняття органами Пенсійного фонду України заяви про поновлення виплати пенсії, надісланою поштою громадянином України або представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Тому, на думку відповідача, ОСОБА_1 порушила встановлений порядок звернення до пенсійного органу.

Також відповідач вказував, що при зверненні із заявою про поновлення пенсії позивач не надала документу, який би підтверджував проживання в м. Ізмаїлі або Ізмаїльського району Одеської області, а також документ, що підтверджував її громадянство.

Крім того, ГУ ПФУ в Одеській області просило також відмовити у задоволені похідних позовних вимог, а саме стосовно індексації пенсії, виплаті компенсації частини доходів та моральної шкоди, оскільки такі вимоги є необґрунтованими.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо поновлення пенсії ОСОБА_1 протиправною.

Визнано протиправним та скасовано рішення від 11.04.2022 року про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 року по справі № 420/20694/21.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , починаючи з 07 жовтня 2009 року з виплатою компенсації втрати частини доходів.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині задоволених позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що позивачка не зверталася до відповідача із вимогою про поновлення їй виплати пенсії з 2009 року.

Також апелянт доводить, що позивач порушила порядок звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, оскільки таке звернення було надіслано поштою, а не подано особисто, ОСОБА_1 не надано необхідний пакет документів, що визначає право поновлення виплати пенсії.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 не має права на виплату компенсації втрати частини доходів, оскільки питання про призначення пенсії не розглядалося, нарахування пенсії не здійснювалося.

Представник Гроденчик П.Г. надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_1 є громадянкою України, 15.07.1997 року отримала дозвіл на постійне проживання до Держави Ізраїль та була документована паспортом для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 05.08.1997 року УМВС в Одеській області.

Позивачці була призначена пенсія за вислугу років з 22.08.1994 по 01.11.2001, про що свідчить пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , видане Ізмаїльським міським відділом соціального захисту населення від 30.08.1994 року.

28.09.1997 ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, та офіційними органами Ізраїлю був наданий документ - посвідченням особи № НОМЕР_3 , виданий органом відділення МВС м. Беер-Шева, 09.10.1997.

27.04.2021 ОСОБА_1 звернулась до уповноваженого управління Пенсійного фонду України з апостильованою заявою про призначення/перерахунок пенсії, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання та місце реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , документ, що посвідчує особу: посвідчення особи серія НОМЕР_3 , видане відділенням МВС м. Беер-Шева, від 09.10.1997 р., просить поновити їй виплату пенсії з 28.09.1997 року.

09.07.2021 року представником ОСОБА_1 за дорученням - адвокатом Меламед В. супровідним листом «Про поновлення пенсії ОСОБА_1 » надано до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії документів: довіреність представників; посвідчення особи; ІПН; трудова книжка; пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , а також оригінал апостильованої заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії та заява про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсії.

17.08.2021 року представником ОСОБА_1 за дорученням адвокатом Меламед В. супровідним листом «Про подання додаткових документів для призначення пенсії ОСОБА_1 » надано до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області копію листа Головного управлінні Державної міграційної служби України в Одеській області від 02.08.2021 вих. № 5100.4.5-9034/51.1-21.

Головним управлінням ПФУ в Одеській області було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення їй пенсії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 року у справі № 420/20694/21 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 по справі № 420/20694/21 скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути подану ОСОБА_3 заяву про поновлення виплати пенсії за віком. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

11.04.2022 року відділом перерахунків пенсій № 3 ГУ ПФУ в Одеській області за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 по справі № 420/20694/21, прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у поновлені виплати пенсії, оскільки позивачкою порушений порядок звернення до територіального органу Пенсійного фонду, а саме ОСОБА_1 особисто не зверталась, оригінали паспорту громадянина України та довідку про реєстрацію місця проживання особи не надала, а тому підстав виплати пенсії за вислугу років не має.

06.05.2022 року Головне управління ПФУ в Одеській області листом за вих. № 7926-5912/Г-02/8-1500/2 повідомило адвоката Меламед В., що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду 22.03.2022 по справі № 420/20694/21 відділом перерахунків пенсій № 3 повторно розглянуто заяву від 27.04.2021 щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та винесено рішення про відмову від 11.04.2022, оскільки при зверненні за поновленням виплати пенсії ОСОБА_4 не було надано паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні. Отже, для виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 по справі № 420/20694/21 ОСОБА_1 необхідно особисто звернутись до будь-якого відділу обслуговування громадян або за місцем реєстрації в Україні з оригіналами наступних документів: паспортом громадянина України, реєстраційним номером облікової картки платника податків та заявою з банківської установи про відкриття особового рахунку.

Вважаючи відмову відповідача та його рішення дії та бездіяльність у поновленні виплати пенсії незаконними, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме з 07.10.2009 року, тобто з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон.

Суд також вказав, що відсутність чіткого механізму як відновлення, так і призначення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за межі України, не є підставою для трактування Пенсійним фондом України загальних норм пенсійного законодавства з надмірним формалізмом, а надані позивачем документи були достатніми для прийняття рішення про поновлення виплати пенсії.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про протиправність дій відповідача, що призвело до не своєчасної виплати пенсії ОСОБА_1 , то позивачем обґрунтовано заявлено вимогу щодо компенсації втрати частини доходів, тому така судом була задоволена.

Разом із тим, суд вважав, що вимоги щодо індексації пенсії, стягнення моральної шкоди та визнання рішення про відмову у поновлені пенсії по відношенню до позивача дискримінаційним не є обґрунтованими, тому у їх задоволені відмовлено.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Спірним питанням в межах розгляду апеляційної скарги є питання правомірності відмови у поновлені виплати пенсії зокрема через не надання особою необхідних документів, а саме паспорту громадянина України або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України від «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними).

Зазначені положення Закону № 1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.

Як вказано в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058 громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Отже, громадяни України, які проживають в Ізраїлі, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З матеріалів справи видно, що 09 липня 2021 року адвокатом Меламедом Вадимом в інтересах ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області було подано заяву про поновлення пенсії. До заяви було додано: належним чином засвідчені копії довіреності представників, посвідчення особи, ІПН, трудова книжка, пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , апостильована в оригіналі заява про поновлення пенсії та заява про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсії (а.с. 45 зворот, 46).

17 серпня 2021 року адвокатом Меламедом Вадимом до ГУ ПФУ в Одеській області було подано додаткові документи для призначення пенсії ОСОБА_1 , а саме копію листа ГУ ДМС України в Одеській області № 5100.4.5-9034/51,1-21 від 02.08.2021 року (а.с. 46 зворот).

ГУ ПФУ листом № 1500-03-07-8/92253 від 22.07.2021 року відмовило у задоволені заяв щодо поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугою років. Вказана відмова позивачем була оскаржена у судовому порядку і суд зобов`язав відповідача повторно розглянути подану заяву ОСОБА_1 (а.с. 47-51).

На виконання судового рішення у справі № 420/20694/21 ГУ ПФУ в Одеській області прийняло рішення від 11 квітня 2022 року, яким відмовило у поновлені виплати пенсії за віком ОСОБА_1 . Підставою такої відмови слугувало те, що позивачем порушено порядок звернення до територіального органу Пенсійного фонду, а саме ОСОБА_3 особисто не зверталась, оригінали: паспорту громадянина України, та довідку про реєстрацію місця проживання особи не надавала, отже підстав для поновлення виплати пенсії за вислугу років не має (а.с. 94).

У позовній заяві представник ОСОБА_1 стверджує, що відмова у поновлені виплати пенсії відповідачем є протиправною, оскільки позивач має безумовне право на отримання пенсійної виплати та нею подано всі необхідні документи у спосіб, визначений законодавством України (а.с. 3).

У той же час, відповідач у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі наполягає, що ОСОБА_1 порушила порядок звернення та не надала необхідні документи для прийняття позитивного рішення за результатом розгляду заяви про поновлення виплати пенсії (а.с. 74, 117 зворот).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши нормативне регулювання спірних правовідносин щодо дотримання позивачем порядку подання заяви про поновлення виплати пенсії та необхідних для цього документів, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Приписами ч.5 ст.45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій також урегульовано порядком № 22-1.

Згідно з положеннями пункту 2.9 порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації; при цьому документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку.

Як встановлено судом апеляційної до заяви про призначення пенсії представником ОСОБА_1 було додано ізраїльське посвідчення особи № НОМЕР_3 , видане 09 жовтня 1997 року на ім`я ОСОБА_1 органом внутрішніх справ Ізраїлю (відділення МВС м. Беер-Шева), інших документів на посвідчення особи до заяви не надано (а.с. 41 зворот, 42).

Таким чином, спірним у межах даної справи є питання, чи є копія посвідчення особи з перекладом на ім`я ОСОБА_1 , видана Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, документом, який посвідчує особу у розумінні норм законодавства України, зокрема пункту 2.9 порядку № 22-1.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Пунктом 2.22 порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

З аналізу вищевказаних приписів порядку № 22-1 слідує, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений порядком № 22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Колегія суддів зазначає, що подане представником позивачки посвідчення, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, відповідно до законодавства України не є належним документом, що посвідчує особу, яка звернулася за призначенням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 порядку №22-1.

При цьому, посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI, а положення інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року №113, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідно до пункту 1.4 зазначеної інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.

Аналогічна правова позиція щодо тлумачення норм Закону № 1058-IV та порядку № 22-1 викладена у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі № 805/465/18-а, від 1 жовтня 2021 року у справі № 280/5116/19, від 21 грудня 2021 року у справі № 540/1588/19 від 5 травня 2022 року у справі № 520/9776/19, від 30 січня 2023 року у справі № 200/11358/19-а.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 є громадянкою України (з посиланням на наявні у справі докази), на результат розгляду цієї справи не впливають, через те, що зазначені обставини не є предметом розгляду цієї адміністративної справи.

Предметом розгляду цієї справи є правомірність рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу пенсії в зв`язку з тим, що до заяви не додано усіх необхідних документів для призначення пенсії за віком, зокрема, не наданий документ, який підтверджує її громадянство.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що до заяви про перерахунок пенсії позивачем не було додано жодного документу, який відповідно до українського законодавства підтверджував громадянство заявниці та дозволяв би ідентифікувати її особу.

Водночас, наявна в матеріалах справи копія паспорту для виїзду за кордон ОСОБА_1 відповідачу не надавалася та при цьому як станом на момент виникнення спірних правовідносин, так і станом дату розгляду справи такий документ закінчив строк дії у зв`язку із чим паспорт вважається недійсним (а.с 39 зворот, 40).

Судова колегія наголошує, що в даному випадку саме паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним для посвідчення особи громадянина України - ОСОБА_1 та остання не позбавлена можливості через консульські установи України в Ізраїлі отримати дійсний паспорт України для виїзду за кордон чи повторно продовжити строк його дії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмовляючи позивачеві у призначенні пенсії, відповідач діяв відповідно до закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняв дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримувався встановленої законом процедури.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення основної вимоги позивача щодо скасування рішення про відмову у поновлені виплати пенсії, то відсутні підстави для задоволення й інших вимог щодо зобов`язання вчинити дії з поновлення виплати пенсії, провести її індексацію, виплатити компенсацію втрати частини доходів та моральної шкоди.

Відповідно до п.1, п. 4 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України у разі відмови у задоволені позову судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 06 грудня 2022 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко