Справа № 520/7555/22
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 квітня 2023 року справа №520/7555/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПН в Харківській області), в якому, з урахування уточнень позовних вимог від 07.10.2022, просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача з приводу не внесення до наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 26.08.2022 №390/ос відомостей щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за не використані 30 діб чергової відпустки за 2020 рік, не використані 14 діб чергової відпусткип за 2021 рік та по 10 невикористаних днів додаткової відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки», за 2020 рік, за 2021 рік та за 2022 рік;

- зобов`язати відповідача внести відомості до наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 26.08.2022 №390/ос щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за не використані 30 діб чергової відпустки за 2020 рік, не використані 14 діб чергової відпустки за 2021 рік та по 10 невикористаних днів додаткової відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки», за 2020 рік, за 2021 рік та за 2022 рік;

- визнати протиправними дії відповідача з приводу невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані 30 діб чергової відпустки за 2020 рік, не використані 14 діб чергової відпустки за 2021 рік, та по 10 невикористаних днів додаткової оплачуваної відпустки, згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» за 2020, 2021, 2022 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 30 діб чергової відпустки за 2020 рік, не використані 14 діб чергової відпустки за 2021 рік, та по 10 невикористаних днів додаткової оплачуваної відпустки, згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки» за 2020, 2021, 2022 роки, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невстановлення, ненарахування та невиплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу з 18.03.2020 по 31.08.2022;

- зобов`язати відповідача встановити, нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового з 18.03.2020 по 31.08.2022;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати у повному обсязі позивачу додаткової доплати до грошового забезпечення у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, за період з березня 2020 до 31.08.2022 з урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін та нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок виплаченої позивачу додаткової доплати до грошового забезпечення у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, за період з березня 2020 року до 31.08.2022 з урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін і нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення та виплатити різницю між перерахованою сумою та фактично вже отриманою сумою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона на час виникнення спірних правовідносин обіймала посаду слідчого Слідчого відділення відділу поліції №2 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області. Вказує, що наказом ГУ НП в Харківській області від 26.08.2022 №390 о/с її з 01.09.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), з виплатою компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 01.09.2022 у кількості 20 діб. На переконання позивача, відповідач протиправно при звільненні її зі служби не виплатив компенсацію за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення.

Крім того, відповідач, на думку позивача, протиправно невстановив, ненарахував та невиплатив їй надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за спірний період.

Також, позивач вважає, що відповідач протиправно ненарахував та невиплатив їй додаткову доплату до грошового забезпечення за спірний період у відповідності до положень Постанови Кабінету Міністрів України №375.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій Ользі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що за спеціальним законодавством, якими є Закон України №580-VIII та Порядок №260, поліцейські мають право на отримання виключно компенсації за невикористану в році звільнення зі служби відпустку, у зв`язку з вказаним, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення.

Водночас, вказав, що надання права доступу до роботи з інформацією, яка має ступінь секретності цілком таємно та таємно, ще не свідчить про здійснення особою функціональних обов`язків та завдань, при виконанні яких така особа працює із інформацією, яка має ступінь секретності цілком таємно та таємно. Для отримання надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, особа не тільки повинна проходити службу в умовах режимних обмежень, за своїми функціональними обов`язками вона повинна постійно працювати з відомостями, що становлять державну таємницю, а саме: займатися розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів та інших матеріальних носіїв секретної інформації. Зазначає, що у роботі позивача відсутня така ознака як «постійність» роботи в умовах режимних обмежень, бо за період служби позивача не було опрацьовано жодного документу з грифами «таємно». Посилається на аналогічну правову позицію, висловленуу постанові Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №820/5122/17.

Крім того, зазначає, що відсутні правові підстави для виплати позивачу додаткової доплати до грошового забезпечення у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України №375 за період з березня 2020 до 31.08.2022, оскільки позивачем не доведено його безпосередньої участі у період з 01.03.2021 по теперішній час, до забезпечення правопорядку і безпеки громадян, що зумовлює безпосередній контакт з населенням в умовах дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У період з 29.03.2023 по 16.04.2023 суддя перебувала у відпустці.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Позивач лейтенант поліції на час виникнення спірних правовідносин обіймала посаду слідчого Слідчого відділення відділу поліції №2 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 26.08.2022 №390 о/с позивача з 01.09.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), з виплатою компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 01.09.2022 у кількості 20 діб.

Відповідно до вказаного наказу, стаж служби в поліції на день звільнення для встановлення поліцейському надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки складає - 2 роки 6 місяців 14 дні у календарному обчисленні - 2 роки 6 місяців 14 дні, час навчання - немає у пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) - немає.

Представник позивача звернувся з запитом до відповідача на отримання інформації, зокрема:

- чи використано у повному обсязі позивачем щорічні основні оплачувані відпустки за всі роки служби у підрозділах ГУ НП у Харківській області? Якщо ні, то скільки діб таких відпусток та за які роки, залишилася не використаними?

- чи використано у повному обсязі позивачем додаткові оплачуванні відпустки (у том4у числі щорічні додаткові соціальні оплачувані відпустки працівникам, які мають дітей) за всі роки служби у підрозділах ГУ НП в Харківській області? Якщо ні, то скільки днів таких відпусток та за які роки, залишилися невикористаними?

- у випадку наявності не використаних днів щорічних основних оплачуваних відпусток та додаткових оплачуваних відпусток за роки служби позивача повідомити чи нарахована та чи виплачена грошова компенсація за такі дні. Якщо ні, то з яких причин.

Відповідно до листа ГУ НП у Харківській області від 26.09.2022 №2637вс/119-12/01-2022 позивач щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік не використовувала у повному обсязі (30 діб), за 2021 рік - 14 діб. Водночас, повідомлено про те, що позивач додаткову оплачувану відпустку згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» не використовувала.

Листом від 13.09.2022 №115аз/119/05/29-2022 відповідач повідомив представника позивача, зокрема, про те, що у серпні 2022 року відповідачем позивачу нарахована та виплачена компенсація за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 01.09.2022 у кількості 20 діб відповідно до чинного законодавства.

Листом від 29.09.2022 №1710/119/62/01/12-22 відповідач повідомив представника позивача, зокрема, про те, що остання у період з 29.08.2020 по 31.08.2022 жодних рапортів про виплату додаткової доплати до грошового забезпечення та оригінали первинних документів, які підтверджують виконання поліцейським функцій, визначених розділом ІІ Порядку, затвердженого наказом ГУ НП в Харківській області від 12.11.2020 №2165, не подавала.

Вважаючи, що відповідачем при її звільнені не нараховано та не виплачено грошове забезпечення в повному обсязі, позивач звернулася з даною позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Щодо позовних вимог у частині виплати відповідачем позивачу компенсації за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення, суд зазначає наступне.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі по тексту - Закон України №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно статті 4 Закону України №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону України №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі по тексту - Закон України №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону України №580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону України №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Приписами частин першої, другої, третьої і четвертої статті 93 Закону України №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону України №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Положеннями частин першої та другої статті 94 Закону України №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно абзацам сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону України №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Відтак, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Суд зазначає, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Враховуючи відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України №504/96-ВР.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України №504/96-ВР, частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Судом при вирішенні даної справи враховано правову позицію у постановах Верховного суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, від 11.02.2021 у справі №160/13220/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, згідно листа Головного управління Національної поліції в Харківській області від 10.02.2022 №44аз/119-12/01-2022 позивач не використав залишок щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2017 рік у кількості 34 доби.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, згідно листа Головного управління Національної поліції в Харківській області від 26.09.2022 №2637вс/119-12/01-2022 позивач не використав залишок щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 30 діб, за 2021 рік - 14 діб.

Доказів нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні основної щорічної відпустки за 2020 рік та за 2021 рік відповідачем до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, суд зазначає про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 30 діб, за 2021 рік - 14 діб.

Відтак, є хибними доводи відповідача, що за спеціальним законодавством, якими є Закон України №580-VIII та Порядок №260, поліцейські мають право на отримання виключно компенсації за невикористану в році звільнення зі служби відпустку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 вирішений порядок застосування правових позицій Верховного Суду, відповідно до якого, у випадку якщо у різних постановах Верховного Суду викладені різні правові висновки з цього питання, то суд керується позицію, викладеною у постанові, яка зводиться до того, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Посилання відповідача у відзиві на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №820/51222/17, від 06.02.2020 у справі №818/1276/17, суд не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в останніх судових рішеннях Верховного Суду мають перевагу, отже підлягає застосування висновки викладені у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19.

Щодо питання виплати позивачу відповідачем компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як одинокій матері, відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» за період з 2020 року по 2022 роки, суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що на утриманні позивача перебуває дитина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була неповнолітньою у спірний період.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» (у редакції станом на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 та пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки».

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Відповідно до пункту 5 частини дванадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки», одинока матір це матір, яка виховує дитину без батька.

Відтак, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

При цьому, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, котра виховує дитину без батька, для отримання додаткової відпустки.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що саме на жінку покладається обов`язок довести до відома роботодавця про наявність у неї статусу «одинокої матері» та надати будь-які документи, які б належним чином підтверджували наявність в неї такого статусу (копію свідоцтва про народження дитини, в якому відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі саме у вихованні дитини, довідка про перебування жінки на обліку у органах соціального захисту населення як такої, що є одинокою матір`ю тощо).

Тобто, одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися виключно за умови підтвердження відповідними документами такого статусу.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.12.2020 у справі №520/2226/19, від 13.03.2019 у справі №299/2388/16-ц (провадження №61-21372св18).

Як вже зазначалося судом, що позивач має дитину - ОСОБА_2 , яка є неповнолітньою.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №4, відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Між тим, позивач до матеріалів справ не надала доказів того, що вона доводила до відома роботодавця, а саме- Головне управління Національної поліції в Харківській області документів про наявність у неї статусу одинокої матері.

Крім того, відсутні докази того, що позивач зверталася до позивача з рапортом, адресованим ГУ НП в Харківській області, в якому просила нарахувати та виплатити на її користь компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2020-2022 разом з будь-якими доказами про наявність статусу одинокої матері.

Враховуючи те, що позивачем недоведено до відома роботодавця про наявність у неї статусу «одинокої матері» відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести зміни до наказу ГУ НП у Харківській області від 26.08.2022, включивши відомості про нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні основної та додаткової відпустки, суд зазначає наступне.

За приписами пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Наказ ГУ НП у Харківській області від 26.08.2022 №390 о/с, за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії, оскільки не змінює, не припиняє (не скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і не розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, а є актом одноразового застосування, дія якого має визначений строк.

При вирішенні цієї справи, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у якому визначено, що ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Ненормативні правові акти є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.

Суд зазначає, що наявність такої інформації в наказі є доцільною у випадку визначення її відповідачем при звільненні для подальшої виплати позивачу, однак, оскільки сама виплата компенсації у цій справі є предметом спору, то достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні основної відпустки. У такому випадку рішення суду є достатньою підставою для виплати компенсації.

Відтак, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам у частині щодо надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 18.03.2020 по 31.08.2022, суд зазначає наступне.

Нарахування та виплата грошового забезпечення поліцейських визначаються постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 №988 відповідно до пункту 1 якої грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №988)

Згідно підпункту 2 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України №988 виплата поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень проводиться у розмірах та порядку, визначених законодавством.

Наказом МВС України від 06.04.2016 №260 затверджено «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» (далі по тексту - Порядок №260).

Відповідно до пункту 7 розділу II Порядку №260 поліцейським, які проходять службу в умовах режимних обмежень, крім поліцейських, які займають посади в режимно-секретних органах, та за своїми функціональними обов`язками постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв секретної інформації, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом охорони державної таємниці (далі - поліцейські, які проходять службу в умовах режимних обмежень, крім поліцейських, які займають посади в режимно-секретних органах,) установлюється надбавка до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Відповідно до частини сьомої статті 22 Закону України «Про державну таємницю» надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Суд зазначає, що якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону України «Про державну таємницю» залежить від ступеня секретності.

Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю» виникає право на отримання компенсації.

Відтак, необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 25.04.2018 у справі №802/74/15-а.

При цьому, якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер і умови її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з допуском до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному законодавством, про що видати відповідний розпорядчий документ.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 27.05.2020 у справі №806/2056/18.

Факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці (постанова Верховного Суду 28.01.2021 у справі №240/229/20).

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує факту надання позивачем доступу до державної таємниці за формою ІІІ з 18.03.2020 по 31.08.2022.

Разом з тим, позивач маючи допуск державної таємниці та працюючи з документами, що мають гриф обмеження не отримувала від відповідача надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за спірний період. Доказів зворотнього відповідачем не надано.

Щодо доводів відповідача про те, що для отримання надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, особа не тільки повинна проходити службу в умовах режимних обмежень, за своїми функціональними обов`язками вона повинна постійно працювати з відомостями, що становлять державну таємницю, а саме: займатися розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів та інших матеріальних носіїв секретної інформації, посилаючись при цьому на те, що позивач не працювала постій з відомостями, що становлять державну таємницю, тому мотивовані рапорти щодо встановлення останній надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за спірний період не подавались, суд зазначає наступне.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю» виникає право на отримання компенсації.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 28.01.2021 у справі №240/229/20, від 25.07.2019 у справі№296/6615/17.

Також, необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

Судом встановлено, що позивач мала допуск до державної таємниці та виконувала завдання, які вимагають доступу до державної таємниці та відповідно до нього застосовувалися обмеження, які передбачені для осіб, які мають право на доступ до державної таємниці.

Доводи відповідача про те, що право на доплату мають лише особи, які постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, проте за спірний період позивачем взагалі не було опрацьовано жодного документу з грифами «цілком таємно», «таємно», суд вважає безпідставними, оскільки в даному випадку поняття «постійно» не залежить від кількості виготовлених позивачем документів (значної або незначної кількості), або часу, витраченого на роботу з такими документами, інформацією, а головним критерієм у даному випадку є наявність відповідного допуску до державної таємниці та практична реалізація права на такий допуск відповідно до функціональних обов`язків посадовою особою - позивачем. Обсяг функціональних обов`язків позивача, пов`язаних з доступом до державної таємниці, не може виконуватися періодично та в незначній кількості.

Щодо посилання відповідача на правову позицію, висловлену у постанові Верховного суду від 07.08.2019 у справі №820/5122/17 суд зазначає, що з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України застосуванню до спірних правовідносин підлягають наведені судом правові позиції Верховного Суду, прийняті пізніше у часі.

Відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог про додаткову доплату до грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину за період часу з березня 2020 року по 31.08.2022, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 №988 (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 №211 (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни`від 29.04.2020 №375 (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №375) врегульовані деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни.

Відповідно до пункту постанови Кабінету Міністрів України №375 установлено, що на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

За приписами пунктів 2-5 вказаної Постанови встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).

Встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам надавачів соціальних послуг державного/комунального сектору, які безпосередньо надають соціальні послуги за місцем проживання/перебування їх отримувачів (вдома), здійснюється у граничному розмірі до 100 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).

Перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику.

Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.

Доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про виділення коштів для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я» від 10.06.2020 №485 затверджено Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я (далі по тексту - Порядок №485).

У пункті 1 Порядку №485 вказано, що цей Порядок визначає механізм використання коштів державного бюджету за програмами, зокрема: здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками (бюджетні кошти).

Згідно з пунктом 2 Порядку №485 головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція (органи системи МВС).

Абзацами 1 та 2 пункту 4 Порядку №485 визначено, що кошти, отримані органами системи МВС відповідно до пункту 3 цього Порядку, використовуються виключно для: доплати до грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії та Адміністрації Держприкордонслужби, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

На виконання пункту 4 Постанови №375 Міністерством внутрішніх справ видано наказ від 03.06.2020 №431 «Про окремі питання організації оплати праці на період дії карантину», яким визначено керівникам, зокрема, Національної поліції України забезпечити встановлення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни» окремим категоріям поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, додаткової доплати у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах (пункт 1); виплату додаткової доплати здійснювати поліцейським, які перебувають відповідно на штатних посадах в органах (підрозділах) Національної поліції України (пункт 2); нарахування додаткової доплати здійснювати у відсотковому співвідношенні до заробітної плати (грошового забезпечення) з розрахунку всіх складових, у тому числі премії, за винятком виплат, що носять одноразовий та компенсаційний характер (пункт 3); персональний перелік осіб, яким установлюється додаткова доплата, визначається керівником відповідного органу, закладу, зазначених у пункті 1 цього наказу (пункт 4).

Позивач вважає, що підставою для отримання доплати за Постановою Кабінету Міністрів України №375 є сукупність таких умов: 1) особа є поліцейським; 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

При цьому, завдання щодо формування списків на встановлення доплати підлеглим поліцейським, у зв`язку із виконанням службових обов`язків у період дії карантину мали безпосередній контакт з населенням покладено на керівників структурних підрозділів апарату ГУ НП, начальників відділів, відділень поліції стройових та інших підрозділів, підпорядкованих ГУНП, оскільки згідно частини другої пункту 4 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України №375 передбачено, що персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.

Однак, суд вважає, за необхідне вказати, що наявність права позивача на отримання спірної доплати не є безумовною в випадках, оскільки, як уже зазначалось, згідно пункту 5 Постанова Кабінету Міністрів України №375 оплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Для здійснення вказаних видатків головним розпорядником бюджетних коштів - Міністерством внутрішніх справ України передбачено бюджетну програму по КПКВК 1007060 «Здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, та її наслідками».

У матеріалах справи відсутні докази, що відносно позивача приймались накази про здійснення додаткових доплат на період дії карантину в період з 01.03.2021 до теперішнього часу.

Крім того, позивачем не доведено його безпосередньої участі у період з 01.03.2021 по теперішній час, до забезпечення правопорядку і безпеки громадян, що зумовлює безпосередній контакт з населенням в умовах дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Також, не надано до суду наказів ГУ НП в Харківській області, якими визначено персональний перелік поліцейських, які забезпечували правопорядок і безпеку громадян та внаслідок виконання своїх обов`язків мали безпосередній контакт з населенням, до якого включено, зокрема, і позивача, та встановлено додаткову доплату до грошового забезпечення у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення пропорційно до відпрацьованого часу в особливих умовах з 01.03.2021 по теперішній час.

Відтак, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Предметами спору у даній справі є відносини про оплату праці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору не здійснюється.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вулиця Жон Мироносиць, 5, місто Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, за 2021 рік - у кількості 14 діб.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, за 2021 рік - у кількості 14 діб.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невстановлення, ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 18.03.2020 по 31.08.2022.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області встановити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за періоди з 18.03.2020 по 31.08.2022.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 24.04.2023.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА