Справа № 420/18624/22
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/18624/22

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив:

визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Білгород-Дністровський) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2021 по 14.11.2022 включно;

зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Білгород-Дністровський) сплатити на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.12.2021 по 14.11.2022 включно із розрахунку середньоденного заробітку 904,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що проходив військову службу з 10.12.2016 по 21.12.2021 в органах Державної прикордонної служби України, в тому числі у НОМЕР_1 прикордонному загоні (м. Білгород-Дністровський) та з 21.12.2021 звільнений з військової служби. Під час проходження служби та під час звільнення йому не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, у зв`язку із чим він звернувся за судовим захистом. На виконання судового рішення від 03.10.2022 № 420/10518/22 відповідачем було 28.10.2022 виплачено 2402,86 грн, а 14.11.2022 - 43802,06 грн. Таким чином, відповідачем затримано розрахунок при звільненні з 22.12.2021 по 14.11.2022. Отже, позивач має право у відповідності до ст. 117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню за період з 22.12.2021 по 14.11.2022 включно із розрахунку середньоденного заробітку 904,30 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Білгород-Дністровський) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2021 по 14.11.2022 включно.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (м. Білгород-Дністровський) сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.12.2021 по 14.11.2022 включно в загальному розмірі 66030,26 грн (шістдесят шість тисяч тридцять гривень 26 копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт з посиланням на пункти 53, 54 правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.03.2020 р. у справі № 711/4010/13-ц вказує, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер, а тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними. Крім того вказує, що норми ст. 117 КЗпП України, не розповсюджуються на спірні правовідносини. Апелянт зазначає, що у липні набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у періоді з 10.12.2016 по 21.12.2021 проходив військову службу за контрактом в органах Державної прикордонної служби України, у тому числі у періоді з 21.12.2016 по 10.01.2020 в Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, з 10.01.2020 по 21.12.2021 у НОМЕР_1 прикордонному загоні.

Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 21.12.2021 №634-ОС ОСОБА_1 , звільненого в запас наказом голови Державної прикордонної служби України від 10.12.2021 №1264-ос (у зв`язку з закінченням строку контракту), виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення та відповідно до вказаного наказу, позивачу визначено до виплати та виплачено: одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 повних календарних років в сумі 57 395,00 грн; грошову компенсацію за 84 невикористаних календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій - 64 282,40 грн.

При цьому, до складових одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 повних календарних років та грошової компенсації за 84 невикористаних календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не включено індексацію грошового забезпечення, яка у грудні 2021 року складала 381,52 грн. Також у період грудень 2016 року - лютий 2018 року виплачувалась індексація грошового забезпечення із визначенням базового місяця грудень 2016 року, січень 2018.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 у справі № 420/10518/22, яке набрало законної сили 16.01.2023, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, третя особа на стороні відповідача Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії:

визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 21.12.2016 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця - грудень 2016, січень 2018 р.;

зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 21.12.2016 по 28.02.2018 враховуючи базовий місяць - січень 2008 року та з врахуванням раніше проведеної виплати;

визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо нездійснення нового розрахунку та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за 5 повних календарних років служби з урахуванням індексації грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби.

зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з розрахунку 50 % грошового забезпечення за 5 повних календарних років служби з урахування індексації грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби з урахуванням раніше виплаченої суми;

визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо нездійснення нового розрахунку та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 84 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з урахуванням індексації грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби;

зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористанні 84 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з урахуванням індексації грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби з урахуванням раніше виплаченої суми.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 у справі № 420/10518/22 відповідачем НОМЕР_1 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України 28.10.2022 виплачено на користь ОСОБА_1 2402,86 грн, а 14.11.2022 - 43802,06 грн.

Зважаючи на те, що позивач має право у відповідності до ст. 117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню за період жовтень-листопад 2021 р., позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з в наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а тому прийшов до висновку про стягнення з відповідача 66030,26 грн. середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 21.12.2021 по 14.11.2022 року з урахуванням принципу пропорційності та співвідношення недоплачених позивачу сум до належних сум до сплати.

Перевіривши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними, а відтак доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 та в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).

Крім того, колегія суддів зазначає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Враховуючи, що позивач проходив службу у прикордонному загоні, який всупереч норм чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку на день звільнення, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

Що стосується розрахунку, зробленого судом першої інстанції з урахуванням співвідношення недоплачених позивачу сум до належних до сплати (1,16% від 280333 грн., 21,23% від 295 706,10 грн), то колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 66030,26 грн., що вірно встановлено та розраховано судом першої інстанції. При цьому сума та обрахунок таких виплат апелянтом не оскаржується.

При цьому, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників та з урахуванням того, що позивач звернувся за захистом свого права через тривалий час.

Щодо доводів апелянта, що з липня 2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки на час виникнення спірних правовідносин та звернення позивача до суду Закон №2352-IX не набрав чинності, тому у даному випадку належить застосовувати положення статті 117 КЗпП України у редакції станом до 19.07.2022.

Посилання апелянта на пункти 53, 54 правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.03.2020 р. у справі № 711/4010/13-ц, колегія суддів не бере до уваги, оскільки правовідносини у справі не є тотожними, так як висновки на які посилається апелянт стосувалися виплати компенсації відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за невчасно виплачену вихідну допомогу та за невчасно виплачений середній заробіток.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не дають підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення .

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 24 квітня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова