Справа № 260/2652/22
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2652/22 пров. № А/857/962/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року, прийняте суддею Гаврилко С.Є. у м. Ужгороді, повний текст складено 05.12.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (надалі - ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення № 1 від 07.02.2022 «Про відмову у призначенні пенсії за вислугу років»; зобов`язання призначити пенсію за вислугу років з 22.12.2020, відповідно до поданої ним заяви цим же числом з доданими документами на адресу Головного управління Пенсійного фонду України через ІНФОРМАЦІЯ_1 та забезпечити виплату такої з 22.12.2020 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року позов задоволено.

Суд виходив з того, що відповідно до наказу командира В/Ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 203 від 08 серпня 2005 капітана ОСОБА_1 , було звільнено з військової служби у запас, у зв`язку зі скороченням штатів. Однак, станом на час звільнення з військової служби позивачеві виповнилось 30 повних років.

Станом на час звільнення позивача зі служби діяли положення статті 12 пункту «б» Закону № 2262-ХІІ у редакції від 31 липня 2002.

При цьому, станом на 22 червня 2020 коли позивачу виповнилось 45 років та станом на час звернення із заявою про призначення пенсії через ІНФОРМАЦІЯ_1 діяли положення статті 12 пункт «б» Закону № 2262-ХІІ у редакції Закону від 04.04.2006 № 3591-IV, які звужували зміст та обсяг прав і свобод позивача, коли в останнього виникло право на пенсію за вислугою років.

Позивач володів правом щодо правомірних (законних) очікувань щодо призначення йому пенсії відповідно до статті 12 пункту «б» Закону № 2262-ХІІ у редакції від 31 липня 2002, яка діяла на час його звільнення з військової служби, звичайно, при умові виконання всіх вимог що є необхідними для призначення такої пенсії, а саме: необхідний вік 45 років, мінімальний страховий стаж 25 років, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба. На час звільнення позивач мав лише необхідний стаж військової служби, інші умови позивачем були набуті вже після його звільнення.

На думку суду, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, починаючи з 22 грудня 2020, оскільки саме з цієї дати позивач завернувся через ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про призначення йому пенсії за віком.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Закарпатській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що розглянувши заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, подання ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1819 від 27.01.2022 та решту долучених документів орган ПФУ 07.02.2022 прийняв рішення № 1 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, мотивоване невиконанням умов, визначених статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Судом не надано належної правової оцінки тій обставині, що календарна вислуга років позивача станом на 22.12.2020 складала 13 років 00 місяців 01 день, у той час, як пункт «а» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ встановлює необхідність на день звільнення зі служби мати 20 і більше років вислуги в календарному обчисленні.

Для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «б» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ особа на день звільнення повинна досягти 45-річного віку та мати не менше, ніж 25 років страхового стажу, що також не виконується по відношенню до позивача, оскільки станом на 08.08.2005 (дата звільнення зі служби) останньому виповнилось 30 років, а страховий стаж був меншим, ніж законодавчо встановлений, становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи (військовослужбовці), які досягай на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку (до набрання чинності Законом України від 4 квітня 2006 № 3591-ІУ) та мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Після набрання чинності Законом від 4 квітня 2006 № 3591-ІУ, вони таке право втратили, оскільки таке право залишилося лише особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 1 -2 Закону № 2262-XII, а не цивільним особам, яким уже був позивач.

Судом безпідставно не взято до уваги, що, позивачу, на момент звільнення зі служби у серпні 2005 та на момент набрання чинності Законом від 4 квітня 2006 № 3591-IV- виповнилося лише 30 років. Набуття 45-річного віку вже після звільнення з військової служби та після набрання чинності Законом від 4 квітня 2006 № 3591-IV, не дає права на призначення пенсії згідно пункту «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висвітленою у постанові № 404/8137/13-а від 28.05.2019.

Застосування пунктів «в» та «г» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ у даному випадку також є неможливим у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не являється військовослужбовцем Збройних Сил України.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст. 229, ст. 313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22 грудня 2020 представник позивача звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_3 із пакетом документів в інтересах позивача та заявою в якій просила розглянути заяву та подані документи ОСОБА_1 та направити їх до ГУ ПФУ у Закарпатській області для призначення пенсії за вислугу років. В тому числі, була подана заява (оригінал) про призначення пенсії від 22 грудня 2020 за особистим підписом ОСОБА_1 (а.с.а.с. 47,48).

13 березня 2021 ІНФОРМАЦІЯ_1 листом № 2274/9 повідомив, що в результаті розгляду заяви встановлено, що надана заява для призначення пенсії ОСОБА_1 не відповідає вимогам Пенсійного фонду, а саме порядку 3.1. Бланк заяви заповнюється у відповідному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки особисто заявником, до заяви надаються оригінали документів, які засвідчують особу власника та інші документи з яких необхідно виготовити копії (посвідчення, свідоцтва тощо). З отриманих документів вбачається, що ОСОБА_1 звільнявся зі служби 2 рази, перший раз 08 серпня 2005, другий раз 09 жовтня 2015. Умови призначення пенсії не виконувалися ні при першому звільненні, ні при другому звільненні, відповідно підстав для складання розрахунку загального страхового стажу на пенсію за вислугою строків з урахуванням страхового стажу немає. Відсутність розрахунку вислуги, як обов`язкового документа для прийняття рішення щодо складання подання уповноваженим органом не дає підстав для подання документів до територіального управління Пенсійного фонду України. Зважаючи на вищезазначене документи повертаються без реалізації (а.с.а.с. 87, 88)

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 у справі № 260/4411/21 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 по заяві про призначення пенсії від 22.12.2020 ОСОБА_1 та зобов`язано вчинити дії за заявою від 22.12.2020 щодо оформлення протягом 10-ти днів всіх необхідних документів та сформувати подання про призначення пенсії відповідно до пункту 12 (додаток 2) Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій № 3-1 від 30.01.2007 та відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (а.с.а.с. 20-98).

На виконання вказаного рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_1 було надіслано до ГУ ПФУ в Закарпатській області подання про призначення пенсії за віком позивачу від 27 січня 2022 № 1819 (а.с.а.с. 171-194).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в області від 07 лютого 2022 за № 1 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку за відсутності необхідної для призначення пенсії календарної вислуги (20 років) визначеної статтею 12 пунктом «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ, не набув умов, визначених статтею 12 пунктом «б» Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (досягнення на день звільнення 45-річного віку та наявність 25 років страхового стажу) та не являється військовослужбовцем Збройних Сил України (для застосування статті 12 пунктів «в» та «г» Закону № 2262-ХІІ) (а.с.а.с. 123,124).

Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» встановлено правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.

Згідно з пунктом 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» (у редакції на час звільнення позивача зі служби) військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Статтею 3 цього ж Закону дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 01 січня 2004.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.

Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час звільнення позивача, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених зі служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04 квітня 2006 № 3591-IV (набрав чинності з 29 квітня 2006 внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема доповнено пунктом «в», відповідно до якого пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності у них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей».

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи (військовослужбовці), які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку (до набрання чинності Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV) та мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Отже, посилання відповідача на те, що застосуванню підлягає Закон в редакції, чинній на момент призначення пенсії, а не в редакції на момент виникнення права на її призначення не заслуговує на увагу.

Вказана правова позиція узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2015 у справі № 21-630а14 та від 1 липня 2014 у справі № 21-244а14 та у постановах Верховного Суджу від 30 січня 2018 у справі справа № 539/3872/14-а, від 28 травня 2019 у справі № 404/8137/13-а, від 11 листопада 2020 у справі №335/12396/13-а.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 було надіслано до ГУ ПФУ в Закарпатській області подання про призначення пенсії за віком позивачу від 27 січня 2022 № 1819.

Як вбачається із вказаного подання про призначення пенсії вислуга років позивача (загальна) з урахуванням страхового стажу станом на 22 грудня 2020 для призначення пенсії складає 25 років 02 місяці 08 днів, календарному обчисленні 13 років 00 місяців 01 днів.

Відповідно до наказу командира В/Ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 203 від 08 серпня 2005 капітана ОСОБА_1 , було звільнено з військової служби у запас, у зв`язку зі скороченням штатів.

До позову додано копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , зі змісту якого убачається, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто станом на час звільнення з військової служби позивачеві виповнилось 30 повних років.

Станом на 22 червня 2020, коли позивачу виповнилось 45 років та станом на час звернення із заявою про призначення пенсії через ІНФОРМАЦІЯ_1 діяли положення статті 12 пункт «б» Закону № 2262-ХІІ у редакції Закону від 04.04.2006 № 3591-IV, які звужували зміст та обсяг прав і свобод позивача, коли в останнього виникло право на пенсію за вислугою років.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач володів правом щодо правомірних (законних) очікувань щодо призначення йому пенсії відповідно до статті 12 пункту «б» Закону № 2262-ХІІ у редакції від 31 липня 2002, яка діяла на час його звільнення з військової служби, звичайно, при умові виконання всіх вимог що є необхідними для призначення такої пенсії, а саме: необхідний вік 45 років, мінімальний страховий стаж 25 років, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба.

Пунктом 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» (у чинній на момент звернення позивача за призначенням пенсії редакції, зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 № 3668-VI, який набрав чинності з 1 жовтня 2011) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються зі ЗСУ у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи із положень пункту 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням ЗСУ, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.

Станом на момент звернення за призначенням пенсії заявнику виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиції висловлена Верховним Судом у постановах від 16 липня 2019 у справі № 686/651/17, від 21 листопада 2019 у справі № 331/1442/17 та від 14 квітня 2020 у справі № 260/450/19 від 21 травня 2020 у справі 460/286/19, від 21 грудня 2021 у справі № 686/18373/17.

З приводу покликання апелянта на те, що календарна вислуга років позивача станом на 22.12.2020 складала 13 років 00 місяців 01 день, у той час, як пункт «а» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ встановлює необхідність на день звільнення зі служби мати 20 і більше років вислуги в календарному обчисленні, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 03.03.2021 у справі 805/3923/18-а відступив від правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №725/1959/17, від 27.03.2018 у справі №295/6301/17 і з метою приведення судової практики до єдиного тлумачення та застосування норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у частині призначення пенсії за вислугу років, зробив висновок про те, що основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

Вказана позиція була також підтримана у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №480/4241/18.

У вищезазначеній постанові Судова палата сформувала наступні правові висновки: «В цілях Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів). Для призначення пенсій за вислугу років за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Постанови №393».

Колегія суддів також звертає увагу на те, що пенсійним органом не враховано, що позивач був звільнений з військової служби у зв`язку із діями держави щодо скорочення штатів (а.с. 71). Після звільнення брав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. На сьогодні у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України виконує завдання по захисту й обороні України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі №260/2652/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 25.04.2023 року.