Справа № 420/1289/23
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2023-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1289/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Маркочевої Н.В. (за ордером), представник відповідача не з`явився, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №10 від 13.01.2023 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у грудні 2022 р. він звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні за захистом позивач надав паспортні документи серій: 4616 277932, 65 №2425302, 76 4503558, які підтверджують, що він є громадянином Російської Федерації.

16.01.2023 р. позивач отримав Повідомлення №5/1-8 від 13.01.2023 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №10 від 13.01.2023 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість клопотання позивача через необґрунтованість історії переслідування позивача в країні громадянської належності, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Позивач вважає вказане рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Позивач вказав, що на час проживання на території РФ він засуджував дії влади РФ щодо війни в Україні та висловлював свою позицію в соціальній мережі «Інстаграм» та серед співробітників, через що зазнав переслідувань та погроз з боку співробітників, де він працював. Позивач вирішив виїхати до України, так як одружений з громадянкою України, та наразі тут проживають його родичі. Позивач продовжує активно зазначати свою позицію проти війни та режиму РФ. Через це позивач побоюється ув`язнення на території РФ у разі повернення та мобілізації.

Зважаючи на дані обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів РФ.

Ухвалою від 31.01.2023 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою від 15.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 13.04.2023 року на 09:30 годину, з`явився позивач та представник позивача (у режимі відеоконференції).

Представник відповідача у судове засідання 13.04.2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Під час судового розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.04.2023 року проти задоволення позову заперечував, вважав позов необґрунтованим, просив у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві.

20.02.2023 року відповідач подав до суду відзив, в якому зазначив таке.

ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУДМС в Одеській області 26.12.2022 року. Відповідно до пояснень заявника, він є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Юхнов, Калузької області (РФ). За національністю росіянин, за віросповіданням атеїст. Рідна мова російська. З 04.10.2021 одружений, дружина громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дітей не має. Заявник має неповну середню освіту, яку здобув на території РФ, закінчивши 9 класів у школах: № 216, №1376, № 7, Внуківській сільській гімназії та в Східнянській сільській гімназії в період 2003-2012 років у Московській області. Щодо трудової діяльності, в країні громадянської належності заявник працював продавцем-консультантом в магазинах електротоварів та побутової техніки. На території України працює в мережі Інтернет - фрілансером.

Ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами релігійних, політичних, громадських або військових організацій ані в РФ, ані на території України. Також заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке б було пов`язано з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Позивач є військовозобов`язаним, строкову військову службу не проходив у зв`язку з наявністю офіційного звільнення (обмежено не придатний через хворобу нирок), також не проходив військову службу в жодних недержавних збройних формуваннях.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». У відповідності до рекомендацій та аналітичних документів з питань набуття міжнародного захисту, до обов`язків особи, яка звернулась із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі відноситься надання аргументованої та правдоподібної інформації, документальних підтверджень стосовно історії власного переслідування.

Натомість, визначено, що твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, особа не надала жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням, за матеріалами особової справи відсутня доказова база або аргументовані усні твердження висловленим побоюванням.

Відповідач вказав, що заявник не має потреби в набутті міжнародного захисту на території України та звертається до територіального підрозділу ДМС лише з метою отримання документів, які б дозволили йому легально знаходитись на території України, використовуючи процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як засіб для легалізації в Україні через відсутність документів для легального перебування в Україні. У той же час, надання завідомо неправдоподібної інформації шляхом використання вигаданої легенди переслідування надають підстави вважати, що звернення до територіального підрозділу ДМС відбулось лише з метою легалізації в Україні, виїзд за межі країни громадянської належності був спричинений бажанням пошуку варіантів для кращого життя, належного працевлаштування за межами країни громадянської належності.

Заслухавши вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Юхнов Калузької області, за національністю - росіянин, за віросповіданням атеїст, що підтверджується матеріалами особової справи №2022OD0113 (а.с. 1-251, т. 2).

04.10.2021 року позивач одружився з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.10.2021 року. Дітей від шлюбу не має.

Позивач має середню освіту, яку здобув на території РФ.

До виїзду в Україну позивач працював продавцем-консультантом у ТОВ «Ритмы здоровья», що підтверджується записом у трудовій книжці.

21.02.2022 року ОСОБА_1 прибув на територію України легально, авіарейсом Москва (РФ) Рига (Латвія) Одеса (Україна), на підставі паспортного документа гр. Російської Федерації для виїзду за кордон 76 4503558, виданого 30.04.2021 року, з терміном дії до 30.04.2031 року.

26.12.2022 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області (а.с. 3-6, т. 2) та 03.01.2023 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що він був і є супротивником війни Росії проти України та її народу. Висловлюючи свою позицію, він отримував погрози з боку громадян РФ у соціальних мережах. Крім того, матері позивача телефонували з військкомату, цікавилися місцезнаходженням позивача, повідомили про надіслання повістки за адресою проживання, попередили про відповідальність за неявку до військкомату. Позивач вказав, що не бажає воювати в Україні, і за це його можуть притягнути до відповідальності у разі повернення до РФ. (а.с. 3-5, т. 2).

За результатами розгляду заяви та особової справи №2022OD0113 громадянина РФ ОСОБА_1 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 207-222, т. 2).

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №10 від 13.01.2023 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил (затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649), приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту стосовно матеріалів особової справи позивача №2022OD0113 - відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 25, т. 3).

16.01.2023 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-8 від 13.01.2023 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №10 від 13.01.2023 року (а.с. 226-229, т. 2).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі за текстом - Закон № 3671-VI) встановлено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН у справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з особової справи позивача, виїзд з країни громадянської належності, за словами шукача захисту, відбувся з метою постійного проживання на території України зі своєю дружиною, яка є громадянкою України. Повертатися до країни постійного проживання заявник не бажає, через складну політичну ситуацію на території РФ, заявник зазначає про ймовірну можливість свого примусового рекрутування до лав збройних сил РФ та загрозу зазнати переслідування з боку державних органів.

Суд враховує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжується до теперішнього часу.

Наявність громадянства України у дружини позивача, під час військової агресії Російської Федерації проти України, подання ним заяви про визнання біженцем, на переконання суду, є додатковою підставою для обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни громадянської належності.

У даному випадку, наявність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід встановлювати із сукупної оцінки доводів заявника та обставин справи в контексті актуальної інформації по країні його походження.

Відповідно до п.1.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Суд зазначає, що при розгляді заяви про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган ДМС повинен брати до уваги актуальну інформацію по країні походження на момент подання особою такої заяви.

Разом з тим, як вбачається з висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеного відповідачем, відповідачем взагалі не наведена інформація по країні походження позивача. При цьому, відповідач посилається лише на Керівництво з процедур та критеріїв визначення статусу біженців. Тематичні рекомендації з міжнародного захисту (згідно Конверції 1951 року та Протоколу 1967 року, що розміщене на сайті УВКБ ООН 01.12.2013 року.

Отже, наведені відповідачем посилання не є посиланнями на інформацію по країні походження, як таку.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до матеріалів особової справи, відповідачем не було встановлено, що позивач видає себе за іншу особу, або звернувся з заявою про захист в Україні не вперше.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

У свою чергу, позивач навів у позовній заяві низку інформації по країні походження з різних джерел.

Зокрема, ОСОБА_3 повідомила, що Росія прийняла два закони, що ухвалені та набули чинності 4 березня, які передбачають кримінальну відповідальність за незалежні звіти про війну та протести проти війни, що передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років. Закони забороняють поширення «фейкових новин» про російські збройні сили, заклики до припинення їхнього розгортання та підтримку санкцій проти російських цілей.

Закони встановлюють сувору цензуру на будь-яке обговорення війни Росії з Україною, а російська влада забороняє описувати це як «війну» або «вторгнення».

Нещодавно додана стаття 207.3 Кримінального кодексу передбачає покарання за «публічне поширення свідомо неправдивої інформації про використання збройних сил Росії», яка передбачає покарання від великих штрафів до позбавлення волі на строк до трьох років. Особи, які нібито поширюють таку неправдиву інформацію, використовуючи своє «службове становище» або у складі організованої групи, чи супроводжується «штучним створенням доказів для обвинувачення»; або «керуючись жадібністю або з мотивів політичної, ідеологічної, расової, етнічної чи релігійної ненависті чи ненависті до соціальної групи» може загрожувати від п`яти до десяти років позбавлення волі. У разі «тяжких наслідків» передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років із забороною займатися професією чи певною діяльністю на строк до 5 років. Російське кримінальне законодавство не містить вичерпного переліку «тяжких наслідків», і залежно від конкретного злочину правоохоронні органи та суди тлумачать його як значні матеріальні збитки та тілесні ушкодження або смерть.

Останні положення створюють ризик кримінального переслідування, що призведе до ув`язнення не лише для професійних журналістів, але й для будь-кого, хто публікує повідомлення в Інтернеті, або потенційно будь-кого, хто публічно обговорює війну. За правопорушення, вчинені з «обтяжуючими обставинами», можуть бути застосовані більш суворі покарання, причому «штучне створення доказів для обвинувачення» прямо включено як одну з таких обтяжуючих обставин.

Вищенаведена інформація по країні походження міститься за посиланням: https://www.hrw.org/news/2022/03/07/russia-criminalizes-independent-war-reporting-anti-war-protests.

Загарбницька війна Росії проти України супроводжувалася посиленням репресій проти інакомислення всередині Росії. Мирні антивоєнні протести розганяли, часто насильно, а тих, хто виступав проти війни, притягували до відповідальності. Було прийнято нове законодавство, яке обмежує протести та діяльність громадських організацій та громадських активістів.

Сотні тисяч росіян покинули країну, особливо після того, як у вересні почалася «часткова мобілізація», у результаті якої десятки чоловіків були відправлені на передову без належної підготовки чи забезпечення. Повідомляється, що тисячі полонених були завербовані приватною військовою компанією та відправлені в Україну. Цю практику було легалізовано заднім числом законом, ухваленим у листопаді.

Вищенаведена інформація по країні походження міститься у доповіді Amnesty International Report 2022/23; The State of the World's Human Rights; Russia 2022 за посиланням: https://www.ecoi.net/en/document/2089409.html.

Викладене свідчить про те, що відповідач не дослідив інформацію по країні походження позивача з достовірних джерел та зробив передчасні висновки про очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність щодо нього умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ №10 від 13.01.2023 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Скасовуючи зазначений наказ, встановивши відсутність підстав для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №10 від 13.01.2023 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 24 квітня 2023 року.

Суддя В.В. Андрухів