Справа № 600/4044/22-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/4044/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного проведення розрахунків з індексації грошового забезпечення з ним, ОСОБА_1 ;

стягнути з військової частини НОМЕР_2 на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при виключенні зі списків особового складу військової частини (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 23.01.2019 року по 23.11.2022 року за 718 робочих днів в сумі 542901,34 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що при звільненні з військової служби відповідачем порушено визначені законодавством строки виплати індексації грошового забезпечення.

Як наслідок, бездіяльність військової частини щодо не проведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначала, що посилання позивача на положення ст. ст. 116, 117 КЗпП є безпідставними, оскільки на військовослужбовців вимоги вказаного кодексу щодо оплати праці та вирішення спорів не поширюється. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військові частині НОМЕР_2 , де отримував грошове забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.01.2019 року № 17, позивача з 23.01.2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, у зв`язку із переходом на нове місце служби.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року в адміністративній справі № 600/3279/21-а, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 29.01.2016 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 29.01.2016 року по 28.02.2018 року.

На підставі вказаного судового рішення, відповідачем проведено позивачу нарахування та здійснено виплату індексацію грошового забезпечення за період з 29.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 4503,21 грн, виходячи з базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення січень 2016 року.

Вважаючи дії відповідача протиправними щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення в період з 29.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 13.06.2022 року в адміністративній справі № 600/695/22-а, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до військової частина НОМЕР_2 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено повністю. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо встановлення ОСОБА_1 місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення за період з 29.01.2016 року по 28.02.2018 року, як базовий місяць - січень 2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 29.01.2016 року по 28.02.2018 року, застосовуючи місяць обчислення індексу споживчих цін для проведення грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року, з врахуванням виплаченої суми.

Як зазначав позивач в позові та не заперечувалося відповідачем під час розгляду справи по суті, на виконання зазначеного рішення суду, відповідачем нараховано позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.01.2016 року по 28.02.2018 року у розмірі 79485,61 грн, що підтверджується довідкою про дохід № 7 від 16.12.2022 року № 53/1578.

23.11.2022 року відповідачем зарахував на картковий рахунок позивача кошти в сумі 78293,33 грн (за вирахуванням обов`язкових платежів), що підтверджується випискою по картковому рахунку від 23.11.2022 року.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, у листопаді 2022 року позивач звернувся до адміністративного суд.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Загальні засади проходження в Україні військової служби врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Так, абзацом 1 частини 1 статті 9 цього Закону № 2011-XI передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Разом з тим, Законом № 2011-XI не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вирішуючи даний спір, суд звертає увагу на те, що згідно із частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки у спірному випадку, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач в обґрунтуванні заявлених вимог.

Отже, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін. У вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Розглядом справи по суті встановлено, що позивача з 23.01.20191 року виключено із списків особового складу, всіх видів грошового забезпечення військової частини НОМЕР_2 .

Однак, на день звільнення з позивачем не проведеного повного розрахунку, у зв`язку із чим йому не виплачено всіх належних сум грошового забезпечення, зокрема: не здійснено виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 78293,33 грн.

У свою чергу, належні позивачу до виплати суми здійснені відповідачем лише 23.11.2022 року на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13.06.2022 року у справі № 600/695/22-а. Тобто, з встановлених у справі обставин видно, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення із займаної посади поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні із займаної посади (23.01.2019 року) остаточний розрахунок і такий було проведено лише 23.11.2022 року, суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу такий заробіток.

Суд наголошує на тому, що при розрахунку такого середнього заробітку суд враховує відомості щодо суми та дати виплати із виписки з карткового рахунку позивача від 23.11.2022 року, наданої банком, оскільки статтею 117 КЗпП визначено, що виплата середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обчислення середнього заробітку за час затримки при звільненні проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100).

Суд наголошує про відсутність спеціального законодавства, яке регулює обчислення середнього заробітку за час затримки при звільненні військовослужбовців з військової служби.

Із пункту 5 Порядку № 100 видно, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Так, відповідно до довідки від 16.12.2022 № 53/1578, загальна сума виплаченого позивачу грошового забезпечення за період листопад - грудень 2018 року, тобто останні два місяці, що передували звільненню, становить 22986,45 грн (11853,75 грн + 11132,70 грн).

Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби становить 376,82 грн (22986,45 грн/61 календарних дні).

Суд зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні складає 1399 календарних днів з 24.01.2019 року (першого дня після дня звільнення) по 22.11.2022 року (день, що передує дню, в якому здійснено повний розрахунок).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби складає 527171,18 грн (376,82 грн х 1399 к.д.).

Суд вважає, що в порівнянні із виплаченою позивачу індексацією грошового забезпечення у розмірі 78293,33 грн розраховану вище суму 527171,18 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплат, проведених із позивачем.

Водночас, позивач просить стягнути з військової частини НОМЕР_2 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у сумі 542901,34 грн.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.

Враховуючи наведе необхідно зазначити, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми, як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Аналізуючи обставини справи і такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначає, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя (пункт 94.5 рішення).

Аналогічний підхід використано Сьомим апеляційним адміністративним судом у постанові від 13.03.2023 у справі № 120/6091/22.

З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України встановлено, що на дату звільнення позивача із займаної посади (23.01.2019 року) розмір облікової ставки НБУ складав 18 % річних, з 26.04.2019 року - 17,5 % річних, з 19.07.2019 року - 17,0 % річних, з 06.09.2019 року - 16,5 % річних, з 25.10.2019 року - 15,5 % річних, з 13.12.2019 року - 13,5 % річних, з 31.01.2020 року - 11,0 % річних, з 13.03.2020 року - 10,0 % річних, з 24.04.2020 року - 8,0 % річних, з 12.06.2020 року - 6,0 % річних, з 05.03.2021 року - 6,5 % річних, з 16.04.2021 року - 7,5 % річних, з 23.07.2021 року - 8 % річних, з 10.09.2021 - 8,5 % річних, з 10.12.2021 року - 9 % річних, з 21.01.2022 року - 10 % річних, з 03.06.2022 року - 25 % річних.

Таким чином, орієнтовний розмір майнових втрат позивача за період з 24.01.2019 року по 22.11.2022 року внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні складав 37033,74 грн:

- (78293,33 грн х 18 % / 365 днів) х 92 днів (з 24.01.2019 по 25.04.2019) = 3552,15 грн;

- (78293,33 грн х 17,5 % / 365 днів) х 84 днів (з 26.04.2019 по 18.07.2019) = 3153,18 грн;

- (78293,33 грн х 17 % / 365 днів) х 49 днів (з 19.07.2019 по 05.09.2019) = 1786,80 грн;

- (78293,33 грн х 16,5 % / 365 днів) х 49 днів (з 06.09.2019 по 24.10.2019) = 1734,25 грн;

- (78293,33 грн х 15,5 % / 365 днів) х 49 днів (з 25.10.2019 по 12.12.2019) = 1629,14 грн;

- (78293,33 грн х 13,5 % / 365 днів) х 49 днів (з 13.12.2019 по 30.01.2020) = 1418,93 грн;

- (78293,33 грн х 11 % / 365 днів) х 42 днів (з 31.01.2020 по 12.03.2020) = 991,00 грн;

- (78293,33 грн х 10 % / 365 днів) х 42 днів (з 13.03.2020 по 23.04.2020) = 900,90 грн;

- (78293,33 грн х 8 % / 365 днів) х 49 днів (з 24.04.2020 по 11.06.2020) = 840,84 грн;

- (78293,33 грн х 6 % / 365 днів) х 266 днів (з 12.06.2020 по 04.03.2021) = 3423,45 грн;

- (78293,33 грн х 6,5 % / 365 днів) х 42 днів (з 05.03.2021 по 15.04.2021) = 585,59 грн;

- (78293,33 грн х 7,5 % / 365 днів) х 98 днів (з 16.04.2021 по 22.07.2021) = 1576,59 грн;

- (78293,33 грн х 8 % / 365 днів) х 49 днів (з 23.07.2021 по 09.09.2021) = 840,84 грн;

- (78293,33 грн х 8,5 % / 365 днів) х 91 днів (з 10.09.2021 по 09.12.2021) = 1659,17 грн;

- (78293,33 грн х 9 % / 365 днів) х 42 днів (з 10.12.2021 по 20.01.2022) = 810,81 грн;

- (78293,33 грн х 10 % / 365 днів) х 133 днів (з 21.01.2022 по 02.06.2022) = 2852,88 грн;

- (78293,33 грн х 25 % / 365 днів) х 173 днів (з 03.06.2022 по 22.11.2022) = 9277,22 грн.

Отже, з огляду на характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат (індексації грошового забезпечення), може вважатися виплата у розмірі 37033,74 грн, яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні з 24.01.2019 року (першого дня після дня звільнення) по 22.11.2022 року (день, що передує дню, в якому здійснено повний розрахунок).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведені норми матеріального права та встановлені по справі обставини, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.01.2019 року по 22.11.2022 року у сумі 37033,74 грн.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Доводи відповідача наведені у відзиві суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують факт затримки розрахунків з позивачем при його звільненні із займаної посади.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 139, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби.

3. Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.01.2019 року по 22.11.2022 року у сумі 37033,74 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя В.К. Левицький