Справа № 520/5290/2020
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2023-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 р. Справа № 520/5290/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Курило Л.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 21.04.21 по справі № 520/5290/2020

за позовом ОСОБА_1

до Слобожанської митниці Держмитслужби

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Слобожанської митниці Держмитслужби щодо неповернення ОСОБА_1 транспортного засобу або видачу дозволу на здійснення процедур з метою реалізації режиму імпорту та дії відповідача щодо вимагання підтвердження сплати штрафу ОСОБА_2 як умови для видачі транспортного засобу позивачу для реалізації митного оформлення режиму імпорту;

- витребувати у Слобожанської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 легковий автомобіль «Toyota Yaris», кузов НОМЕР_1 , 2002 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 з метою реалізації оформлення режиму імпорту із зобов`язанням відповідача не чинити перешкод у здійсненні процедур з метою реалізації режиму імпорту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Клопотання Слобожанської митниці Держмитслужби про закриття провадження по справі №520/5290/2020 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 скасовано. Провадження в справі закрито.

Постановою Верховного Суду від 05.01.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2023 адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі №520/5290/2020 прийнято до провадження.

18.04.2023 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке колегією суддів визнано таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до протокольної ухвали від 19.04.2023 у зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2019 придбав автомобіль «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_1 (вартість 850 Євро), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 12.12.2019.

З метою ввезення зазначеного автомобіля на територію України ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та довірив останньому здійснити ввезення (переміщення через кордон) зазначеного автомобіля для особистих потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності.

Зазначений автомобіль переданий позивачем у користування громадянину Туркменістану ОСОБА_4 згідно доручення від 13.12.2019 (т. 1, а.с. 13-14).

15.12.2019 ОСОБА_2 подано митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності з метою переміщення: «тимчасове ввезення».

15.12.2019 відповідачем відмовлено в оформленні митної декларації, про що складено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA807120/2019/80010 (т.1, а.с. 22).

Підставою відмови у пропуску автомобіля через митний кордон України зазначено, що за наявною в автоматичній системі митного оформлення «Інспектор» інформацією під час застосування автоматичної системи аналізу та управління ризиками, встановлено, що по ОСОБА_4 наявна інформація про ввезення у попередніх періодах інших транспортних засобів, по яких відсутні відомості щодо подальшого вивезення: легковий автомобіль марки VW Passat реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 .

Також, за цим фактом митницею відносно ОСОБА_3 складено протокол про порушення митних правил № 2754/80700/19 від 15.12.2019, яким, зокрема, здійснено тимчасове вилучення транспортного засобу «Toyota Yaris», реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN-код НОМЕР_1 (країна реєстрації - Фінляндія) (т. 1 а.с. 23).

В подальшому, позивач неодноразово звертався до митного органу з заявами про повернення належного позивачу автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN-код НОМЕР_1 та надати можливість / дозвіл змінити митний режим на режим імпорт або для вивезення за межі митної території України (т. 1, а.с. 29, 34, 36, 67).

За результатами розгляду заяв, відповідач повідомив ОСОБА_1 , що автомобіль «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN-код НОМЕР_1 вилучений та знаходиться на складі митного органу у статусі товару, тимчасово вилученого відповідно до ст. 511 МК України для забезпечення сплати штрафу, він може бути виданий його власнику або уповноваженій ним особі за умови підтвердження такого штрафу. На даний час у митниці відсутня інформація щодо сплати штрафу особою, на яку накладено адміністративне стягнення (т. 1, а.с. 30-33, 35, 66).

Не погодившись з протиправною бездіяльністю та протиправними діями митного органу щодо неповернення транспортного засобу або видачу дозволу на здійснення процедур з метою реалізації режиму імпорту та вимагання підтвердження сплати штрафу ОСОБА_2 як умови для видачі транспортного засобу для реалізації митного оформлення режиму імпорту, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Статтею 1 Митного кодексу України визначено, що законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 Митного кодексу України, митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 321 Митного кодексу України, товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.

У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неповернення ОСОБА_1 транспортного засобу або видачу дозволу на здійснення процедур з метою реалізації режиму імпорту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 511 Митного кодексу України, товари безпосередні предмети порушення митних правил та відповідні документи, необхідні як докази у справі про порушення митних правил, можуть тимчасово вилучатися. Документи, які перебувають в електронному вигляді, вилучаються разом з відповідними носіями.

У разі виявлення порушень митних правил, передбачених частиною шостою статті 470, статтями 471 473, 476, частиною шостою статті 481, статтями 482 484 Митного кодексу України, тимчасове вилучення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення, які підлягають конфіскації відповідно до цих статей, а також відповідних документів є обов`язковим.

У разі вчинення порушення митних правил особою, яка не має в Україні постійного місця проживання або адреси, допускається вилучення товарів, транспортних засобів у кількості, необхідній для забезпечення стягнення штрафу або вартості товарів, транспортних засобів відповідно до частини другої статті 541 Митного кодексу України.

Тимчасово вилучені товари, у тому числі транспортні засоби особистого користування, транспортні засоби комерційного призначення та документи повинні бути перелічені у протоколі, що складається в передбачених Митним кодексом України випадках, або в доданому до нього описі з точним зазначенням кількості, міри, ваги та особливих ознак цих товарів, транспортних засобів та документів, а також вартості товарів, транспортних засобів.

Згідно з ст. 461 Митного кодексу України, за порушення митних правил можуть бути накладені такі адміністративні стягнення: 1) попередження; 2) штраф; 3) конфіскація товарів, транспортних засобів комерційного призначення безпосередніх предметів порушення митних правил, товарів, транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування товарів безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю (крім транспортних засобів комерційного призначення, які використовуються виключно для перевезення пасажирів і товарів через митний кордон України за визначеними маршрутами та рейсами, що здійснюються відповідно до розкладу руху на підставі міжнародних договорів, укладених відповідно до закону), а також транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза місцем розташування митного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 465 Митного кодексу України, конфіскація товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, застосовується незалежно від того, чи є ці товари, транспортні засоби власністю особи, яка вчинила правопорушення.

Тобто, конфіскація, як вид адміністративного стягнення за порушення митних правил, може бути застосована щодо транспортного засобу, який був безпосереднім предметом порушення митних правил, або був облаштований спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування товарів безпосередніх предметів порушення митних правил, або використовувався для переміщення товарів безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза місцем розташування митного органу.

Забезпечувальний характер тимчасового вилучення товарів, транспортних засобів на підставі ч. 3 ст. 511 Митного кодексу України допускається, зокрема у разі, якщо транспортний засіб був безпосереднім предметом порушення митних правил та якщо порушення митних правил вчинено особою, яка не має в Україні постійного місця проживання або адреси.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 20.03.2020 по справі №953/2485/20 визнано винуватим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн. на рахунок - (УДКСУ у м. Харкові Харківської області, рахунок № UA 5020002, , МФО 899998, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), призначення платежу: «оплата штрафу по постанові суду по протоколу про ПМП № 2754/80700/19 від ОСОБА_5 ).

Постанова набрала чинності 02.04.2020.

Вказаною постановою визначено, що легковий автомобіль «Toyota Yaris», реєстраційний номер НОМЕР_2 (країна реєстрації Фінляндія), VIN-код: НОМЕР_1 не є безпосереднім предметом порушення митних правил.

Крім того, зазначено, що ОСОБА_6 проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в розумінні ч. 3 ст. 511 Митного кодексу України має адресу в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням встановлених по справі обставин, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а також з метою належного відновлення порушених прав позивача колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання дій Слобожанської митниці Держмитслужби, які полягали у вилученні автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 протиправними.

Як вже зазначалось, позивач неодноразово звертався до Слобожанської митниці Держмитслужби з заявами про повернення належного йому автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN-код НОМЕР_1 та надати можливість / дозвіл змінити митний режим на режим імпорт або для вивезення за межі митної території України, проте за результатами розгляду заяв, відповідач листами повідомив ОСОБА_1 , що вказаний автомобіль вилучений та знаходиться на складі митного органу у статусі товару, тимчасово вилученого відповідно до ст. 511 МК України для забезпечення сплати штрафу, він може бути виданий його власнику або уповноваженій ним особі за умови підтвердження сплати такого штрафу.

Враховуючи, що судовим розглядом встановлено протиправність дій митного органу, які полягали у вилученні автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій Слобожанської митниці Держмитслужби щодо зберігання вказаного автомобіля на складі митного органу.

Стосовно позовних вимог в частині визнати протиправними дій відповідача щодо вимагання підтвердження сплати штрафу ОСОБА_2 як умови для видачі транспортного засобу позивачу для реалізації митного оформлення режиму імпорту та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у здійсненні процедур з метою реалізації режиму імпорту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 239 Митного кодексу України, витрати органів доходів і зборів на зберігання товарів, транспортних засобів, зазначених у пунктах 1-5 частини першої та у частині п`ятій статті 238 цього Кодексу, відшкодовуються власниками цих товарів, транспортних засобів або уповноваженими ними особами. При цьому відшкодування витрат на зберігання товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 6 частини п`ятої статті 238 цього Кодексу, здійснюється з урахуванням положень частини третьої статті 243 та частини третьої статті 541 цього Кодексу. Розмір суми, що підлягає відшкодуванню, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, і розраховується в порядку, передбаченому для визначення собівартості платних послуг.

Згідно ч. 3 ст. 243 Митного кодексу України, якщо за рішенням суду по справі до особи, яка вчинила порушення митних правил, не буде застосовано стягнення у вигляді конфіскації транспортних засобів, ці транспортні засоби можуть бути видані власникові або уповноваженій ним особі лише після здійснення їх митного оформлення зі сплатою відповідних митних платежів, якщо таке оформлення не було попередньо здійснено, а митні платежі не сплачувалися.

Відповідно до ст. 242 Митного кодексу України, товари, що зберігаються на складах митних органів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат митних органів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів.

Наказом Міністерства фінансів України № 731 від 15.06.2012 затверджено Порядок відшкодування витрат за зберігання товарів та транспортних засобів на складах митних органів.

Згідно з п. 3 розділу II Порядку №731, витрати відшкодовуються платником у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, установленим на дату їх внесення, у сумі, розрахованій митним органом відповідно до Розмірів відшкодувань за зберігання на складах митних органів товарів і транспортних засобів, та залежно від строку зберігання товарів і транспортних засобів.

Відповідно до пп. 3 розділу III Порядку №731, розрахунковий строк зберігання для обчислення витрат в такому випадку обраховується, починаючи з одинадцятого дня з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі про порушення митних правил, і закінчується датою видачі товарів та/або транспортних засобів власнику або вповноваженій ним особі. День видачі зі складу митного органу товарів, транспортних засобів власникам або вповноваженим особам до загального строку при обрахунку витрат не включається.

Як вже вище зазначалось, 20.03.2020 ухвалено постанову Київського районного суду м. Харкова по справі №953/2485/20, якою визнано винуватим ОСОБА_5 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 17000 грн. Постанова набрала чинності 02.04.2020.

Матеріалами справи підтверджено, що 02.04.2020 позивач звернувся до Слобожанської митниці Держмитслужби з заявами про негайне повернення/видачу належного йому автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN-код НОМЕР_1 .

Тобто, позивач звернувся до митного органу з заявою про повернення/видачу належного йому автомобіля в день набрання законної сили судовим рішенням у справі про порушення митних правил, відтак дії відповідача, які полягають у зобов`язанні ОСОБА_1 сплатити кошти на відшкодування витрат митних органів за зберігання автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 є протиправними, оскільки заява подана до початку відліку терміну визначеного положеннями пп. 3 розділу III Порядку №731, а вказаний автомобіль не є предметом порушення митних правил та не підлягав конфіскації.

Крім того, відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до постановою Київського районного суду м. Харкова від 20.03.2020 по справі №953/2485/20 визнано винуватим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 17000 грн.

Тобто, адміністративне правопорушення передбачене ч. 6 ст. 481 МК України вчинено саме ОСОБА_7 і те, що він діяв від імені ОСОБА_1 не призводить до відповідальності останнього за порушення митного законодавства ОСОБА_7 .

Враховуючи вказане вище, колегія суддів дійшла висновку, що дії відповідача, які полягали у зобов`язанні ОСОБА_1 надати інформацію про сплату штрафу згідно з постановою Київського районного суду м. Харкова від 20.03.2020 по справі №953/2485/20 є протиправними.

Стосовно позовних вимог в частині витребування у Слобожанської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 легкового автомобіля «Toyota Yaris», кузов НОМЕР_1 , 2002 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 з метою реалізації оформлення режиму імпорту, колегія суддів зазначає наступне.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В п. 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про Захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек с.р.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бєйелер проти Італії» (Beyeler v, Italy № 33202/96).

Європейський суд сформував позицію у справі «Рисовський проти України», де Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Колегія суддів зауважує, що за своїм змістом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, а відповідно до тлумачення й усталеної практики Європейського суду з прав людини (напр. рішення в справах Спорронг і Льоннрот проти Швеції, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, Іммобільяре Саффі проти Італії, East/West Alliance Limited проти України, Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії тощо) в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід виокремлювати три норми: перша норма (перше речення першого абзацу) має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном; друга норма (друге речення першого абзацу) - охоплює питання позбавлення права власності та визначає для цього певні критерії і умови; третя норма (другий абзац) - визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, як підтверджується практикою Суду, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Вирішуючи питання про предмет правового регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, доречно з`ясувати, що ж таке володіння майном у розумінні Конвенції. Так, поняття майно, якому надається захист за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, що є ширшим за звичне розуміння правом власності на речі матеріального світу та, відповідно до тлумачення Європейського суду з прав людини (рішення в справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції, Ван Марле проти Нідерландів, Колишній Король Греції та інші проти Греції, Балан проти Молдови, Стебницький та Комфорт проти України, Мелахер та інші протиАвстрії, Беєлер проти Італії, Амбруозі проти Італії, Гайдук та інші проти України, Мюллер протиАвстрії, Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії. Совтрансавто-Холдинг проти України та ін.), охоплює низку економічних як матеріальних, так і нематеріальних інтересів (активів).

Зокрема, до майна відносяться: нерухомість; рухоме майно; банківські внески; прибутки, що випливають з власності (напр. орендна плата); частка у пенсійному фонді; кошти, належні до виплати; правомірні очікування вчиняти певні дії відповідно до виданого дозволу (напр. здійснювати запланований розвиток території); акції компаній; патенти; дозволи; ліцензії; права інтелектуальної власності; Право на здійснення підприємницької діяльності; зароблений, але неодержаний прибуток; клієнтура та ін. Однак, не вважається майном, зокрема: сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно; умовна вимога, яка втрачає силу внаслідок її недотримання; право на набуття майна, наміри стосовно набуття власності.

Критерій законності втручання Принцип (критерій) законності означає, що втручання у право власності особи повинно провадитися на підставі закону, при цьому: До відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується національне законодавство (рішення Європейського суду з прав людини в справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства). Під законом розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм (рішення Європейського суду з прав людини в справі Щокін проти України). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів, а Європейський суд з прав людини перевіряє, чи спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини в справі Щокін проти України)

Критерій суспільного інтересу: Втручання в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у втручанні в право у формі публічного (загального, суспільного) інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності Критерій пропорційності, Критерій (прицип) пропорційності, тобто дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та приватними інтересами особи, розглядається в практиці Європейського суду з прав людини як невід`ємна частина та інструмент верховенства права, зокрема в питаннях захисту права власності, Дотримання принципу пропорційності вимагає досягнення справедливого балансу між загальними інтересами всього суспільства і вимогами щодо захисту фундаментальних прав приватних осіб. Якщо ж на особу внаслідок ужитих заходів покладається значний індивідуальний тягар, вважається, що справедливого балансу інтересів досягнуто не було (рішенням Європейського суду з прав людини у справах Брумареску проти Румунії, Трегубенко проти України). Відтак, повинно існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі Прессос Компанія Нав`єря С.А. та інші проти Бельгії)

Питання пропорційності є оціночним і визначається у кожному випадку з урахуванням фактичних обставин. Більше того, вирішуючи питання про те, чи було дотримано цієї вимоги, Європейський суд з прав людини визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети заходу, про який йдеться. Проте Європейський суд з прав людини не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на мирне володіння його майном в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі Звольски та Звольська проти Республіки Чехія). При цьому, оцінюючи наявність справедливого балансу, метою принципу пропорційності не с досягнення соціальної справедливості як такої в абсолюті, а досягнення розумного співвідношення між приватним і загальним інтересами. Тобто. порушенням принципу пропорційності є не саме ущемлення прав особи, а істотний дисбаланс між заходами, вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства, та потребою захищати право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, втручання в право власності, навіть якщо воно відповідає першим двом критеріям (тобто має законну мету, а також здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства), все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства, що є недопустимим.

Зокрема в рішенні "EAST/WEST ALLIANCE LIMITED ПРОТИ УКРАЇНИ" суд зазначив що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах Їммобіліаре Саффі проти Італії [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії [ВЩ, заява N 71243/01, п. 93, від 25.10.2012 року).

Колегія суддів зазначає, що перша та найбільш важлива вимога статті І Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Куиюглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства". п. 50, Series А N 98).

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку право позивача на володіння спірним автомобілем є порушеним в розумінні положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, та підлягає відновленню.

Враховуючи, що судовим розглядом встановлено протиправність дій відповідача, які полягали у вилученні автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 , зберіганні автомобіля на складі митного органу, відтак з метою належного захисту та відновлення порушених прав позивача в спірних правовідносинах, колегія суддів, на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, дійшла висновку про наявність підстав для зобов`язання Слобожанської митниці Держмитслужби повернути ОСОБА_1 автомобіль «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, у зв`язку з невідповідністю висновків викладених в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат за результатами апеляційного розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як свідчать матеріали справи, позивачем сплачено судовий збір: за подання позову у розмірі 840,80 грн. відповідно до квитанції від 23.04.2020 №0.0..1 (а.с. 48, т. 1), за подання апеляційної скарги у розмірі 1260,00 грн. відповідно до квитанції від 17.06.2021 №0.0..2 (а.с. 89, т. 2) та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3363,20 грн. відповідно до квитанції 11.12.2021 від №0.0..2 (а.с. 46, т. 3).

Сплачена сума судового збору у розмірі 5454, 00 грн., на підставі положень ст. 139 КАС України, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі №520/5290/2020 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Слобожанської митниці Держмитслужби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Слобожанської митниці Держмитслужби, які полягали у вилученні автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 , зберіганні автомобіля на складі митного органу та щодо зобов`язання ОСОБА_1 надати інформацію про сплату штрафу згідно з постановою Київського районного суду м. Харкова від 20.03.2020 по справі №953/2485/20, зобов`язання сплатити кошти на відшкодування витрат митних органів за зберігання автомобіля «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 .

Зобов`язати Слобожанську митницю Держмитслужби повернути ОСОБА_1 автомобіль «Toyota Yaris» реєстраційний номер НОМЕР_5 , (країна реєстрації - Фінляндія) VIN-код НОМЕР_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 5464 (п`ять тисяч чотириста шістдесят чотири) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.С. Рєзнікова
Судді Л.В. Курило А.О. Бегунц