Справа № 160/938/23
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2023 року Справа № 160/938/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
позивача: представника позивача: представника відповідача: Богораднікова Г.В., Темченко С.Л., Куцугуб О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу №160/938/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
17.01.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії посадових осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у прийнятті до розгляду заяви про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, видачі заявникові довідки про звернення за захистом в Україні та реєстрації заявника;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видати ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом в Україні та зареєструвати заявника;
- стягнути судові витрат, зокрема судовий збір та витрати на правничу допомогу.
Ухвалою суду від 20.01.2023 року відкрито спрощене позовне провадження по справі №160/938/22, та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в порядку положень ст.262 КАС України.
Також, ухвалою суду від 20.01.2023 року витребувано у відповідача належним чином засвідчені додаткові докази по справі, зокрема:
- особисту справу позивача;
- відомості/інформацію щодо звернення позивача 12.01.2023 року із заявою про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, видачі заявникові довідки про звернення за захистом в Україні та реєстрації заявника;
- копію записів в Журналі реєстрації відвідувачів Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за 12 січня 2023 року;
- відомості/інформацію здійснені на звернення позивача та долучених матеріалів (прийняття наказів щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень, листів, тощо, згідно положень чинного законодавства);
- відомості/інформацію щодо повідомлення позивача щодо прийнятого рішення та інші докази щодо суті спору.
Зобов`язано позивача надати належним чином засвідчені докази по справі, зокрема:
- всі наявні документи та матеріали, що стосуються розгляду позовної заяви та можуть бути використані як докази в даній справі.
03.02.2023 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву позивача, разом із витребуваними судом доказами по справі. Також долучив клопотання про розгляд справи за участі представника відповідача.
06.02.2023 року судом на розгляд ставилася питання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 06.03.2023 року вирішено подальший розгляд адміністративної справи №160/938/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 16.02.2023 року.
16.02.2023 року оголошено перерву у підготовчому засіданні; наступне підготовче засідання призначено на 02.03.2023 року.
02.03.2023 року оголошено перерву у підготовчому засіданні; наступне підготовче засідання призначено на 16.03.2023 року.
14.03.2023 року позивачем через підсистему Електронний сул подані додаткові докази по справі.
Позивачем разом із позовом, додатково 14.03.2023 року до суду було подано клопотання про виклик свідків.
16.03.2023 року представником відповідача також було подано клопотання про виклик свідків.
16.03.2023 року відповідачем до канцелярії суду додаткові письмові по справі. Долучені додаткові докази.
Ухвалою суду від 16.03.2023 року викликано для допиту свідків у справі №160/938/23.
16.03.2023 року оголошено перерву у підготовчому с/з; наступне підготовче засідання призначено на 04.04.2023 року.
24.03.2023 року відповідачем через підсистему Електронний суд подпні додаткові пояснення по справі.
29.03.2023 від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позовні вимоги викладено в такій редакції:
- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 12 січня 2023 року, яка полягала у тому, що:
2.1. ОСОБА_1 не було зареєстровано в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2.2. ОСОБА_1 не було ознайомлено з порядком прийняття рішення за його заявою, його правами та обов`язками;
2.3. ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із додатками до неї, та Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2.4. ОСОБА_1 не було запропоновано заповнити іншу форму Заяви-анкети або Анкети;
2.5. посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не було заповнено інші необхідні документи;
2.6. посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не було оформлено особову справу ОСОБА_1 ;
2.7. посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не було прийнято рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2.8. посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не було надано ОСОБА_1 письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2.9. посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не було ознайомлено ОСОБА_1 як заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вчинити певні дії:
3.1. зареєструвати ОСОБА_1 в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
3.2. ознайомити ОСОБА_1 з порядком прийняття рішення за його заявою, його правами та обов`язками;
3.3. прийняти від ОСОБА_1 . Заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із додатками до неї, та Анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або надати йому можливість заповнити іншу форму Заяви-анкети або Анкети;
3.4. заповнити інші необхідні документи;
3.5. оформити особову справу ОСОБА_1 ;
3.6. прийняти рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
3.7. надати ОСОБА_1 письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або довідку про звернення за захистом в Україні;
3.8. ознайомити ОСОБА_1 як заявника з порядком оскарження рішення
про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, якщо воно буде прийнято;
03.04.2023 року відповідачем через підсистему Електронний суду подані заперечення на клопотання (заяву) про уточнення позовних вимог позивача.
04.04.2023 року призначено розгляд справи на 10.04.2023 року.
10.04.2023 року прийнято до розгляду заяву представника позивача адвоката Темченка Сергія Вікторовича про уточнення позовних вимог в адміністративній справі №160/938/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
10.04.2023 року в судовому засіданні були допитані свідки, викликані з боку позивача та відповідача.
10.04.2023 року судом на розгляд ставилося питання щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
10.04.2023 року закрито підготовче провадження. Суд вирішив перейти до розгляду справи по суті. Розгляд призначено на 10.04.2023 року.
10.04.2023 року оголошено перерву у судовому засіданні до 24.04.2023 року.
20.04.2023 року відповідачем через підсистему Електронний суд подано відзив на уточнений позов.
24.04.2023 року позивачем через підсистему Електронний суд подано клопотання про виступ у дебатах представника.
24.04.2023 року у судовому засіданні сторони підтримали обрані правові позиції.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 до 19.04.2022р. тимчасово перебував на території України на законних підставах на підставі Посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 .
Вказує про те, що неодноразово звертався до відповідача, особисто, із відповідними заяви, однак такі заяви так зареєстровані і розглянуті не були.
На підтвердження вказаних обставин позивач посилається на аудіозапис розмов, а також на покази свідків.
Також, вказує на те, що відповідач фактично відмовив позивачу у прийнятті Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із додатками до неї, та Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначає, про те, що відповідачем навіть не було прийнято рішення щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказує що контролюючий орган не ознайомив позивача з порядком прийняття рішення за його заявою, його правами та обов`язками.
Окрім того, відповідачем навіть не було здійснено та не оформлено особову справу позивача.
На думку позивача, наведені вище обставини свідчить про протиправну бездіяльність відповідача у розгляді питання щодо надання додаткового захисту в Україні.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
До суду надійшов відзив Головного управління, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, відповідач зазначив, що «особисте подання заяви до територіального органу ДМС» та «особисте звернення особи до уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС» не є тотожними діями.
Вказано, що жодних інших обставин, доводів та доказів на їх підтвердження, зокрема щодо особистого звернення позивача щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до уповноваженої посадової особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - позивачем не наведено та не надано.
За таких обставин, в діях посадових осіб відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті до розгляду заяви про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, видачі заявникові довідки про звернення за захистом в Україні та реєстрації заявника, відсутня будь-яка протиправність.
Відповідач вважає, що відсутні порушення прав позивача з боку самого відповідача.
Посилання та доводи позивача на неприйняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не є рішенням суб`єкта владних повноважень, саме по собі воно жодним чином не породжує для позивача жодних правових наслідків.
Вказують, що позивачу було роз`яснено порядок звернення з відповідною заявою.
Позивача було зареєстровано у журналі відвідувачів.
Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 до 19.04.2022 року тимчасово перебуває на території України на підставі Посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 .
Як вказує позивач у позовній заяві, під час його перебування на території України, в країні позивача виникли умови, зазначені в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, внаслідок яких він не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаним особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Однак, відповідач не зареєстрував позивача в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відповідно не прийняв вказану заяву позивача на опрацювання.
У подальшому, 09.03.2023 року позивач звертався до відповідача, особисто, та намагався подати відповідну заяву, однак таку заяву у передбаченому законом порядку зареєстровані і розглянуті не були.
Не погоджуючись із бездіяльністю Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо нерозгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та протиправності дій відповідача, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.
Позивач, не погоджується із такою бездіяльністю відповідача у розгляді питання щодо надання додаткового захисту в Україні, тому звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Частиною 7 статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
За змістом статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Частиною 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" №1 від 25.06.2009 зазначено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Вказану заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні від 12.01.2023 року долучено до матеріалів справи.
Встановлено, що позивача було зареєстровано у журналі відвідувачів, що також не спростовується відповідачем.
У подальшому, позивач неодноразово звертався до відповідача, особисто, із наміром подати відповідну заяву, однак така заява у передбаченому законом порядку зареєстрована і розглянута так і не була.
Позивачем були надані позивачем аудіозаписи посадових осіб відповідача з приводу відмови громадянину російської федерації ОСОБА_1 у прийнятті його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Вказані аудіозаписи були прослухані в судовому засіданні, під час розгляду справи, з учасниками справи, зокрема із представниками сторін та у присутності свідків.
Згідно положень ст.99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Також, слід вказати, що 10.04.2023 року в судовому засіданні були допитані свідки, які були попередженні судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, зокрема судом було допитано свідків ОСОБА_2 , також допитано у якості свідка начальника Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 та співробітника Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що посадові особи відповідача не здійснювали реєстрацію заяви позивача, громадянина російської федерації ОСОБА_1 щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, вони очікували такої реєстрації, але вона не відбулась.
Начальник Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Геря С.В. та співробітник Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , допитані у якості свідків, в судовому засіданні надали пояснення про те, що посадовими особами відповідача, особа ОСОБА_1 була встановлена. Мета відвідування з`ясована.
Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає такі етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:
- подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (ч.6 ст. 5 Закону №3671-VI»);
- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (статті 7-8 Закону № 3671-VI);
- безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (статті 9-10 Закону № 3671-VI).
Так, варто зазначити, що статтею 8 цього Закону передбачається безпосередня реєстрація заяви-анкети та формування справи, за результатом чого (триває 15 робочих днів з моменту реєстрації заяви-анкети) приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання.
На цьому етапі, згідно частини 6 статті 8 зазначеного Закону, - фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті 1 Закону № 3671-VI, а також, якщо особа видає себе за іншу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.
Згідно статті 9 Закону № 3671-VI передбачається безпосередній розгляд документів - визначення обставин, за якими здійснюється звернення, розгляд їх на предмет обґрунтованості та прийняття безпосереднього рішення про надання або відмову в наданні статусу - згідно поданої заяви. Саме в рамках проведення вказаного розгляду вже приймається рішення по суті поданої заяви - надання або відмова в наданні статусу.
Також, зі змісту підпункту «е» пункту 5.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 року №649 випливає, що саме на етапі безпосереднього розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводиться комплексне та системне вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, перевірка фактів, повідомлених заявником або його законним представником, відомостей та обставин, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви тощо.
Згідно абзацу 4 підпункту «е» пункту 5.1. Правил № 649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди тощо.
За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року №2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.
Також, згідно з пунктом 2.2 та 2.4. розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:
видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);
під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять ні рішення відповідача щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ні рішення (наказу) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнятих за результатами розгляду його заяви.
За такого правового врегулювання та обставин справи, суд зазначає, що саме рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Відсутність належним чином оформленого рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зважаючи на факт та обставини подання позивачем такої заяви, свідчить про протиправну бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо невирішення питання щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За викладених обставин, в спірному випадку має місце допущення відповідачем саме протиправної бездіяльності, яка полягає у невирішені питання щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, а тому, з урахуванням положень ч.2 ст. 9 КАС України, для належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області здійснити дії щодо вирішення питання стосовно прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 №649 з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не надано суду докази, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не доведено правомірності та законності їх дій, тому заявлені позивачем вимоги у вказаній вище частині є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо інших вимог позивача, слід зазначити.
Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.
Отже, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, враховуючи наведене, слід дійти до висновку, що дискреція Головного управління полягає саме в питаннях реєстрації заяв, ознайомлення з порядком, надання інформації, тощо. Такі позовні вимоги можуть розглядатись після подальших дій відповідача.
Враховуючи наведене, судом не встановлено обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.
Таки чином, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом, в частині визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо невирішення питання щодо прийняття заяви 12.01.2023 року громадянина російської федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні та в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області здійснити дії щодо вирішення питання стосовно прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 №649 з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно з частиною першою, другою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 73 КАС України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 74 КАС України).
Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу статті 76 КАС України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Однак, відповідачем не доведено правомірності бездіяльності у спірних правовідносинах.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 644,16 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Згідно з ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу та витрати по підготовці справи до розгляду.
Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з частинами першою - третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Частиною сьомою статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
На підтвердження наданих послуг позивачем до суду надано: договір про надання правничої допомоги від 23.12.2022 року, додаткову угоду №1 від 23.12.2022 року до вказаного договору, ордер Серія АЕ №1174235 від 17.01.2023 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Інших доказів не надано, зокрема опис і вартість правової допомоги, опис витраченого часу, акт здачі приймання робіт, рахунки, платіжне доручення/квитанція, інші докази, матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, в частині стягнення витрат на правничу допомогу, слід відмовити.
На підставі зазначеного, керуючись статтями 205, 244, 245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо невирішення питання щодо прийняття заяви 12.01.2023 року громадянина російської федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області здійснити дії щодо вирішення питання стосовно прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 №649 з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 644,16 гривень. В частині стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ОКПП НОМЕР_1 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 25.04.2023 року.

Суддя В.В. Ільков