Справа № 320/6705/22
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2023 року справа № 320/6705/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі ГУ ПФУ у Київській області, відповідач) з вимогами:

визнати протиправним рішення ГУ ПФУ у Київській області від 02 травня 2022 року №15 про відмову судді у відставці ОСОБА_1 в переведенні на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, яка була чинною станом на 01 січня 2011 року на час виходу у відставку позивача;

зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області здійснити переведення з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , призначеного відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-УІ, на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ в редакції станом на січень 2011 року, з нарахуванням та виплатою цієї пенсії з розрахунку 90% від розміру суддівської винагороди діючого судді, зазначеної в довідці Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області від 20 березня 2020 року №370, яка знаходиться в пенсійній справі позивача, починаючи з 26 квітня 2022 року дня звернення із заявою про таке переведення, без обмеження граничного розміру цієї пенсії, з урахуванням фактично виплачених сум.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року відкрито провадження у справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; витребувано докази, необхідні для розгляду справи.

На обґрунтування позову позивач зазначив, що в грудні 2010 року звільнився з посади судді у відставку та відповідно до чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI мав право на щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 82% суддівської винагороди або на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII у розмірі 90% заробітної плати.

Позивач доводить, що призначаючи йому щомісячне довічне грошове утримання, відповідач не повідомив йому про право позивача на пенсію державного службовця, розмір якої був більшим, унаслідок чого він був позбавлений можливості зробити усвідомлений вибір форми пенсійного забезпечення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає, що за ним має бути збережено право на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII у редакції, що діяла на момент звільнення його у відставку.

Проте, звернувшись із відповідною заявою про переведення на пенсію державного службовця з вказаними особливостями, позивач отримав відмову.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що пенсія на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII обчислюється виходячи з 60 відсотків суми заробітної плати державного службовця, з якої були сплачені страхові внески або 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Ураховуючи, що обчислена за такими правилами пенсія позивача буде меншою за призначене йому щомісячне довічне грошове утримання, відповідач доводить, що обґрунтовано відмовив позивачу у переведенні на пенсію державного службовця за віком.

У відповіді на відзив позивач наголошує на не спростуванні відповідачем у відзиві на позовну заяву доводів позивача, викладених у позові.

Заперечення на відповідь на відзив до суду не подані.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12 травня 1993 року обраний і зарахований на посаду судді Фастівського міського суду Київської області (а.с. 15; 50).

21 червня 1996 року позивач переведений на посаду голови цього ж суду (а.с.51).

27 березня 2004 року позивач приступив до виконання обов`язків судді Фастівського міськрайонного суду Київської області (а.с.51).

У період роботи позивача на посаді судді Фастівського міськрайонного суду Київської області розпорядженням Фастівського міського управління Пенсійного фонду України від 16 травня 2002 року №125915 позивачу як державному службовцю, що досяг пенсійного віку, встановленого пенсійним законодавством для інвалідів війни (55 років), і який має понад 37 років загального трудового стажу, була призначена пенсія державного службовця в розмірі 81% заробітної плати, про що свідчить відповідне розпорядження відповідача №125915 від 16.05.2002 (а.с.7).

У цей же період наказом Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області від 19 грудня 2008 року №203/к позивачу було призначене щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80% суддівської винагороди як судді, що має право на відставку та продовжує працювати (а.с. 10).

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області від 01 грудня 2009 року У149/к це утримання збільшено до 82% суддівської винагороди (а.с. 11).

Постановою Верховної Ради України від 02 грудня 2010 року №2764-VI позивача з звільнено з посади судді Фастівського міськрайонного суду Київської області у відставку (а.с. 42-44).

Відповідно до наказу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2010 року №181 суддю ОСОБА_1 вважати таким, що звільнений з посади судді Фастівського міськрайонного суду Київської області з 20 грудня 2010 року у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.16).

На підставі подання Фастівського міськрайонного суду від 10 січня 2011 року №1 позивачу як судді, що має 21 повний рік стажу роботи суддею, на підставі частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI замість пенсії державного службовця було призначено щомісячне довічне грошове утримання (а.с. 12).

26 квітня 2022 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у Київській області із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший, а саме з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

До цієї заяви позивач додав лист-обґрунтування (а.с. 20-21), у якому зазначив, що станом на день звільнення з посади судді він відповідно до положень частини першої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI мав право на щомісячне довічне грошове утримання або на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

При цьому, виходячи з наявного у нього на той час стажу роботи на посаді судді, загального трудового стажу, розмір пенсії за віком, обчислений відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, мав би становити 90% від заробітної плати судді.

Як зазначав позивач у листі-обґрунтуванні, через бездіяльність органу Пенсійного фонду України, який не роз`яснив йому умов призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, він обрав щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, розмір якого був менший за пенсію за віком, на яку він також мав право.

З урахуванням викладеного позивач у листі-обґрунтуванні уточнив, що він просить перевести його на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII у редакції станом на січень 2011 року з нарахуванням та виплатою цієї пенсії із розрахунку 90 % від розміру суддівської винагороди діючого судді.

Рішенням ГУ ПФУ у Київській області від 02 травня 2022 року №15 позивачеві відмовлено у переведенні на пенсію державного службовця за віком через недоцільність (а.с. 32-33).

Відмовляючи в задоволенні заяви про переведення на пенсію державного службовця за віком, відповідач обчислив її розмір відповідно до чинних станом на день звернення із заявою положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII, і дійшов висновку, що у випадку задоволення заяви розмір пенсії позивача буде становити 3356,54 грн.

За вказаних обставин відповідач у рішенні від 02 травня 2022 року зазначив, що переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII є недоцільним, адже це призведе до істотного зменшення розміру пенсії.

Не погоджуючись з відмовою відповідача перевести позивача на пенсію державного службовця за віком з урахуванням листа-обґрунтування, останній звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Станом на день звільнення позивача у відставку (20 грудня 2010 року) правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, статус професійного судді визначалися Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі Закон про судоустрій 2010 року).

Частиною першою статті 138 Закону про судоустрій 2010 року (у редакції від 07 липня 2010 року) передбачено, що судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» [від 16 грудня 1993 року №3723-XII] або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання.

Статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII (у редакції від 13 жовтня 2010 року) передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, пунктом 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII із наступними змінами, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII у редакції, станом на день звернення позивача із заявою про переведення на пенсію державного службовця за віком, передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, з викладених положень Закону про судоустрій 2010 року у редакції, чинній на день звільнення позивача у відставку, випливає, що позивач дійсно мав право або на довічне грошове утримання на умовах вказаного закону, або на пенсію за віком, призначену на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII.

Аналіз статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII у редакції, чинній на день звільнення позивача у відставку, свідчить, що право на пенсію державного службовця за віком мали: 1) особи, які перебувають на державній службі та досягли пенсійного віку, за умови наявності страхового стажу для чоловіків не менше 25 років, для жінок не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби не менше 10 років; 2) особи, які досягнули пенсійного віку і мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від того, чи перебувають вони на державній службі на момент досягнення пенсійного віку.

Пенсія цим особам обчислювалася із розрахунку 80 процентів із збільшенням на 1 відсоток за кожен повний рік роботи понад 10 років

З набранням чинності 01 травня 2016 року новим Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII попередній Закон №3723-XII втратив чинність, крім статті 37, чинність якої була збережена для окремих осіб, ознаки яких визначено у пунктах 10 і 12 Перехідних положень нового Закону.

Так, право на пенсію на умовах «старого» Закону про держслужбу зберегли: 1) державні службовці, які на день набрання чинності «новим» Законом займали посади державної служби та мали не менш як 10 років стажу на посадах державних службовців; 2) особи, які на день набрання чинності «новим» Законом мали не менш як 20 років стажу на посадах державної служби.

При цьому, ще до набрання чинності «новим» Законом про держслужбу, редакція статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII в частині умов призначення пенсії неодноразово змінювалася.

Так, підпунктом 2 пункту 24 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII внесені зміни, а саме: у частині першій цифри « 80» замінено цифрами « 70».

Підпунктом 2 пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII стаття 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII знову була змінена, а саме: у частині першій цифри « 70» замінено цифрами « 60».

З урахуванням указаних змін на день звернення позивача із заявою про переведення на пенсію державного службовця за віком така пенсія обчислюється виходячи з 60 процентів суми заробітної плати.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 цей Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, враховуючи, що на день звернення позивача із заявою про переведення на пенсію за віком державного службовця умови її призначення, зокрема щодо розміру, були змінені, у відповідача не було правових підстав для обчислення пенсії позивачу інакше, ніж умовах чинної на момент такого звернення редакції статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII.

Аргументи позивача про те, що через бездіяльність відповідача і не роз`яснення йому перед призначенням щомісячного довічного грошового утримання його права на отримання пенсії державного службовця він не міг зробити усвідомлений вибір форми пенсійного забезпечення зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для переведення на пенсію на умовах, що чинним законодавством не передбачені.

Суд також зазначає, що до звільнення у відставку, працюючи суддею, позивач отримував пенсію за віком державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII. З урахуванням викладеного доводи позивача про те, що після звільнення у відставку він не знав про наявність у нього альтернатив у вигляді пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII та/або про умови її призначення, зокрема розмір, є безпідставними.

Висновки Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №440/7341/20, на які позивач посилається, доводячи наявність у нього права переведення на пенсію на умовах, що були чинними на день виходу ним у відставку, а не на день звернення і з заявою, є нерелевантними.

Справа №440/7341/20 стосувалася можливості використання щомісячного довічного грошового утримання судді як базової величини при розрахунку розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

У вказаній справі Верховний Суд зазначив, що базовою величиною для розрахунку зазначеної пенсії є розмір пенсії за віком годувальника, обчислений відповідно до Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року. Водночас, якщо особа годувальник мав право на альтернативний вид пенсії за віком, то і заявник вправі обирати, з якого виду пенсії за віком обчислювати пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Верховний Суд у справі №440/7341/20 встановив, що годувальником був суддя, який отримував щомісячне довічне грошове утримання, але на день звільнення у відставку також мав право на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16 грудня 1993 року.

З урахування викладеного Верховний Суд зазначив, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника судді у відставці, що отримував щомісячне довічне грошове утримання і на час смерті мав право на пенсію за віком на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16 грудня 1993 року, визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника у розмірі:

(1) 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі статті 37 Закону України Про державну службу № 3723-XII від 16 грудня 1993 року, або

(2) 50% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-ІV від 09 липня 2003 року.

При цьому Верховний Суд зазначив, що саме Пенсійний фонд та його органи повинні забезпечити умови, за яких особа обізнана з умовами призначення різних пенсій і може робити усвідомлений вибір.

Таким чином, висновки Верховного Суду у справі №440/7341/20 стосувалися принципово інших правовідносин.

Викладений у вказаній постанові Верховного Суду підхід, відповідно до якого Пенсійний фонд повинен сприяти у здійсненні особою, яка має право на декілька видів пенсії, усвідомленого вибору також є незастосовним до цієї справи, адже звертаючись до відповідача із заявою про переведення на пенсію державного службовця, позивач був обізнаний з її умовами.

Фактично у цій частині доводи позивача стосуються протиправності рішень/дій Пенсійного фонду на момент призначення йому довічного грошового утримання у січні 2011 року. Водночас вказані дії/рішення не є предметом позову і їм не може бути надана оцінка в межах цієї справи, яка стосується переведення з одного виду пенсії на інший.

Отже, відповідач правильно відмовив позивачеві у переведенні на пенсію державного службовця за віком на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 у редакції станом на 01 січня 2011 року.

За таких обставин суд не знаходить підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02 травня 2022 року №15.

Вимоги позивача про зобов`язання відповідача перевести його на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ в редакції станом на січень 2011 року є похідними, а тому також не можуть бути задоволені.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

На виконання цих вимог відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

У той же час позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводів відповідача.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Беручи до уваги результат розгляду справи підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.04.2023.

Суддя Кушнова А.О.