Справа № 280/7041/22
Суддя: Прудивус Олег Васильович
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
24 квітня 2023 року Справа № 280/7041/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , юридична адреса: АДРЕСА_2 )

про: стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.

14.12.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі відповідач), в якому позивач просить: стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022 у розмірі 119 629,78 грн.; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України. Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 19.03.2020 № 59 позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення на підставі Наказу командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 18.03.2020 № 10 о/с (по особовому складу) про звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я. Оскільки станом на день виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України відповідач, на думку позивача, не провів з ним повний розрахунок, позивач був вимушений неодноразово звертатись за захистом своїх прав до суду. Так, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.06.2020 по справі № 280/2764/20 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно та, відповідно, стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 32 131,44 грн. На виконання вказаного судового рішення відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 32 131,44 грн.

Крім того, позивач зазначив, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.08.2022 по справі № 280/1859/22 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 (де базовий місяць січень 2008 року), з урахуванням абз. 4 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 (де базовий місяць січень 2008 року), з урахуванням абз. 4 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», а також надати довідку з помісячним розрахунком сум індексації грошового забезпечення за вказаний період. 07.12.2022 відповідач на виконання вказаного судового рішення виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 87 748,03 грн. Саме із цією датою позивач пов`язує проведення відповідачем повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби.

Як наслідок, оскільки позивач був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України 19.03.2020, а остаточний розрахунок відповідач здійснив з позивачем лише 07.12.2022, останній вважає, що у нього наявне законне право на отримання грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні з військової служби шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 119 629,78 грн. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 19.12.2022 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Позивачем було усунуто недоліки позовної заяви у встановлений строк.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.12.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).

14.04.2023 судом отримано відзив на позовну заяву (вх. № 15344 від 14.04.2023), в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Також відповідач у відзиві на позовну заяву звернув увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, згідно з якою суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, оскільки позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України 19.03.2020, а з позовною заявою позивач звернувся після спливу надзвичайно тривалого часу, відповідач вважає, що у даному випадку слід застосувати пропорційне зменшення заявленої до стягнення суми середнього заробітку.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно з постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, предметом якої було стягнення грошової компенсації та середнього заробітку, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Крім того, приписи ст.ст.116-117 КЗпП України, за позицією відповідача, передбачають відповідальність роботодавця лише за невиплату сум, які мають разовий характер. У свою чергу, індексація грошового забезпечення не є одноразовою виплатою при звільненні, у зв`язку з чим положення ст.ст.116-117 КЗпП України, на думку відповідача, не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. З огляду на викладені вище обставини у їх сукупності, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з розглядом даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача 19.03.1993 зареєстровано як юридичну особу державну організацію.

Позивач проходив військову службу у Національній гвардії України та є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 03.08.2015 Головним управлінням Національної гвардії України.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 19.03.2020 № 59 позивача, звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII) за станом здоров`я, було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.6).

Вважаючи, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні з військової служби, зокрема, в частині компенсації за неотримане під час проходження військової служби речового майна, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.06.2020 по справі № 280/2764/20 (головуючий суддя Новікова І.В.) було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно та, відповідно, стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 32 131,44 грн.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.06.2020 по справі № 280/2764/20 відповідач 22.09.2020 виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 32 131,44 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією банківської виписки від 22.09.2020 № 6D0MJ52KO17H923F на відповідну суму (а.с.8).

У подальшому, вважаючи, що за час проходження служби відповідачем індексація грошового забезпечення нараховувалась та виплачувалась позивачу з порушенням вимог чинного законодавства, останній також звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.08.2022 по справі № 280/1859/22 (головуючий суддя Татаринов Д.В.) було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 (де базовий місяць січень 2008 року), з урахуванням абз. 4 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (далі Постанова КМУ від 17.07.2003 № 1078), та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 (де базовий місяць січень 2008 року), з урахуванням абз. 4 п. 5 Постанови КМУ від 17.07.2003 № 1078, а також надати довідку з помісячним розрахунком сум індексації грошового забезпечення за вказаний період.

07.12.2022 відповідач на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.08.2022 по справі № 280/1859/22 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 87 748,03 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією банківської виписки від 08.12.2022 № 7EH107723BQMS0HQ на відповідну суму (а.с.9).

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022, суд виходить із такого.

Згідно зі ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За приписами ст. 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII, зокрема, визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII).

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Слід зазначити, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (ч. 4 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII).

Поряд із цим, Президент України відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII видав Указ від 10.12.2008 № 1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.

Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідна правова позиція сформульована Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 10.05.2019 по справі № П/811/276/16 та від 31.10.2019 у справі № 828/598/17.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо) (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 88952400).

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України, переважно, стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Так, судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Національній гвардії України. Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 19.03.2020 № 59 позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.6). Однак, вважаючи, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби, зокрема, в частині компенсації за неотримане під час проходження військової служби речового майна, останній звернувся за захистом своїх прав до суду.

05.06.2020 Запорізький окружний адміністративний суд прийняв рішення по справі № 280/2764/20, яким визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно та стягнув з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 32 131,44 грн. Відповідач на виконання вказаного судового рішення 22.09.2020 виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 32 131,44 грн., про що свідчить наявна у матеріалах справи копія банківської виписки від 22.09.2020 № 6D0MJ52KO17H923F на суму 32 131,44 грн. (а.с.8).

Крім того, вважаючи, що за час проходження служби відповідач невірно розраховував та виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення, останній також звернувся до суду за захистом своїх прав.

04.08.2022 Запорізький окружний адміністративний суд прийняв рішення по справі № 280/1859/22, яким визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 (де базовий місяць січень 2008 року), з урахуванням абз. 4 п. 5 Постанови КМУ від 17.07.2003 № 1078, та зобов`язав відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 (де базовий місяць січень 2008 року), з урахуванням абз. 4 п. 5 Постанови КМУ від 17.07.2003 № 1078, а також надати довідку з помісячним розрахунком сум індексації грошового забезпечення за вказаний період. Відповідач на виконання вказаного судового рішення 07.12.2022 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 87 748,03 грн., про що свідчить наявна у матеріалах справи копія банківської виписки від 08.12.2022 № 7EH107723BQMS0HQ на відповідну суму (а.с.9).

Отже, оскільки позивач був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та всіх видів забезпечення 19.03.2020, натомість, остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби (виплата індексації грошового забезпечення у розмірі 87 748,03 грн. на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду) відповідач здійснив лише 07.12.2022, у даному випадку з боку відповідача має місце затримка розрахунку при звільненні позивача з військової служби загальною тривалістю 993 дні (686 робочих днів + 274 вихідних дні + 33 святкових/неробочих днів = 993 дні). Відтак, позивач має право на компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку при його звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022. Належних та достатніх доказів зворотнього відповідачем не надано.

Поряд із цим, визначаючи суму середнього заробітку за затримку розрахунку при його звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, суд виходить із такого.

Так, порядок обчислення середньої заробітної плати унормований одноіменним Порядком (далі Порядок № 100), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до абз. 3 п. 2 Розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Як попередньо було встановлено судом, загальний період затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби становить 993 дні. Згідно з Довідкою про доходи, виданою Військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України, розмір нарахованого позивачу грошового забезпечення за останні 2 місяці, що передували його виключенню зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, становить 25 542,00 грн., з яких: за січень 2020 року 12 771,00 грн.; за лютий 2020 року 12 771,00 грн. (а.с.7).

З огляду на викладене, враховуючи, що кількість робочих днів у січні 2020 року складала 31 день, а лютому 2020 року 29 днів, середньоденна заробітна плата позивача у вказаний період становила 425,70 грн. (25 542,00 грн. (розмір нарахованого позивачу грошового забезпечення за останні 2 місяці, що передували його виключенню зі списків особового складу) / 60 (кількість робочих днів у січні та лютому 2020 року) = 425,70 грн.).

Таким чином, сума компенсації за затримку при звільненні позивача за період з 20.03.2020 по 07.12.2022 складає 422 720,10 грн. (425,70 грн. (розмір середньоденної заробітної плати позивача за січень-лютий 2020 року) * 993 (загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби) = 422 720,10 грн.).

Водночас, визначаючи об`єктивний та належний до присудження на користь позивача розмір компенсації за затримку при його звільненні за період з 20.03.2020 по 07.12.2022, суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 26.06.2019 по справі 761/9584/15-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 87952206) та від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 89251582), згідно з якими суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що з позовом про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 32 131,44 грн. позивач звернувся до суду у квітні 2020 року, а з позовом про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням у якості базового місяця січня 2008 року у лютому 2022 року, а також приймаючи до уваги загальний обсяг невиплаченої позивачу при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення з установленим в якості базового місяця січня 2008 року (119 879,47 грн.), суд вважає, що сума компенсації за затримку при звільненні позивача за період з 20.03.2020 по 07.12.2022 у розмірі 422 720,10 грн. є очевидно неспівмірною.

У даному випадку слід застосувати такий критерій як істотність частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні. Показник такої істотності складає 0,283 (119 879,47 грн. (загальний обсяг невиплаченої позивачу при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення з установленим в якості базового місяця січня 2008 року) / 422 720,10 грн. (загальна сума компенсації за затримку при звільненні позивача за період з 20.03.2020 по 07.12.2022) = 0,283).

За таких обставин, сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022, яка підлягає присудженню на користь позивача, становить 119 629,78 грн. (422 720,10 грн. (загальна сума компенсації за затримку при звільненні позивача за період з 20.03.2020 по 07.12.2022) * 0,283 (істотність частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні) * 993 (загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби) = 119 629,78 грн.).

Суд зазначає, що заперечень проти розміру заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні або будь-яких контр-розрахунків щодо неї відповідач не надав.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022 у розмірі 119 629,78 грн., на переконання суду, є співмірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, обґрунтована наявність правових підстав для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022 у розмірі 119 629,78 грн.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач не надав суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги.

Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 12.12.2022 № 3102-1482-2704-7443 (а.с.10) підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1 196,30 грн. Отже, відповідна сума підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 10, 14, 90, 139, 143, 241 246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Задовольнити повністю адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.03.2020 по 07.12.2022 у розмірі 119 629,78 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 196,30 грн. (одна тисяча сто дев`яносто шість гривень тридцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 24 квітня 2023 року.

Суддя О.В. Прудивус