Справа № 214/597/23
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/597/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 квітня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, поліцейського 2 батальйону 2 роти полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції сержанта Рибака Павла Вадимовича про скасування постанови, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, поліцейського 2 батальйону 2 роти полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції сержанта Рибака П.В., уточнивши який, просить: скасувати постанову серії ЕАР № 6428411про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення; стягнути зполіцейського 2 батальйону 2 роти полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції сержанта Рибака П.В. на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив наступне. Він, ОСОБА_1 , звертає увагу на наступні обставини справи. Так, 19 січня 2023 року у Дніпропетровській області, м. Кривий Ріг, по вул. Казахська, 15, до транспортного засобу в якому він перебував, а саме, т.з. марки «VOLKSWAGEN PASSAT» (реєстраційний номер т.з. НОМЕР_1 ), близько 09 години 52 хвилини, безпідставно прибули працівником поліції, а саме сержант полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 (2 батальйон, 2 рота). Вважає, що вказаний вище працівник поліції, який прибув до транспортного засобу в якому він перебував, 19 січня 2023 року, здійснив це безпідставно, адже правові підстави для прибуття до мого транспортного засобу були відсутні. Транспортним засобом, 19 січня 2023 року, він не керував. Звертає увагу й на те, що підстави для зупинки належного мені транспортного засобу були відсутні, внаслідок чого працівники поліції порушили ч. 1 статті 35 Закону України «Про національну поліцію». Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію»: поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту; 11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених. У зв`язку з тим, що підстав для зупинки транспортного засобу не було, вважаю, що працівники поліції прямо порушили ч. 1 статті 35 Закону України "Про Національну поліцію". Відповідно до вказаної норми у поліцейського є право зупиняти транспортний засіб лише в 10-ти визначених випадках. Частиною 2 та частиною 3 статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» передбачається наступне. якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту. Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті. Працівник поліції Рибак П.В., одразу після того, як він прибув до транспортного засобу в якому я знаходився, не інформував його, ОСОБА_1 , про конкретні причини прибуття до мого транспортного засобу. Поліцейський зазначив, що підставою прибуття ними до транспортного засобу в якому я знаходився, є перевірка документів. Після того як вказаний вище працівник поліції безпідставно прибув до зазначеного транспортного засобу, останній почав вимагати пред`явлення документів, а саме: посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Звертає увагу суду на те, що в розумінні ч. 1 статті 32 Закону України «Про Національну поліцію України» підстав для пред`явлення працівникам поліції вищезазначених документів не було, адже не було підстав для прибуття до транспортного засобу в якому я знаходився. Відповідно до ч. 1 статті 32 Закону України «Про Національну поліцію України»: поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках:1) якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи, або самовільно залишила місце для утримання військовополонених;2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; 3) якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю; 4) якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо; 5) якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події; 6) якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення. Не зважаючи на вищезазначені обставини, працівник поліції ОСОБА_2 , сержант поліції 2 батальйону, 2 роти, зазначив, що він, ОСОБА_1 , позбавлений права керування транспортним засобом у зв`язку з тим його було притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП України внаслідок чого, було позбавлено права керування транспортним засобом строком на 1 рік, одразу після вищевказаного, працівник поліції ОСОБА_2 , склав щодо нього, ОСОБА_1 , постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №6428411 (копія постанови серії ЕАР №6428411 додається), в якій зазначив що наступне: «Водій керував ТЗ будучи позбавленим права керування від 10.11.2022 р. Крінічанським судом Бк 475825, 475831, чим порушив п. 2.1.а. ПРД керування Т/З особою, позбавленою права керування Т/З». Вищевказану постанову було складено щодо мене за ч. 4 статті 126 КУпАП, з накладенням на мене адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 (двадцять тисяч чотириста гривень, нуль копійок) гривень. Додатково зазначає, що він, ОСОБА_1 , як в процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення за ч. 4 статті 126 КУпАП так і після такого розгляду повідомляв вказаного вище поліцейського про те, що мене не було позбавлено права керування транспортним засобом. Більш того, в процесі розгляду такої справи я постійно звертав увагу поліцейських на те, що я не керував транспортним засобом а тільки в ньому знаходився. Звертає увагу суду на те, що Криничанським районним судом Дніпропетровської області, його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 130 КУпАП по справі № 178/1536/22, у результаті чого було винесено постанову по справі № 178/1536/22 від 10.11.2022 року. Проте, вказана вище постанова по справі № 178/1536/22 не вступила в законну силу, адже ним, ОСОБА_1 , було подано апеляційну скаргу на постанову по справі № 178/1536/22 від 10.11.2022 року, про що свідчить знімок екрану із сайту «Судова влада», відповідно до якого, справу № 178/1536/22 було призначено до розгляду в Дніпровському апеляційному суді на 23 січня 2023 року, що фактично спростовує відомості які містяться в постанові про накладення адміністративного стягнення серії ЕАР №6428411.Також, на підтвердження факту розгляду вказаної вище справи в суді апеляційної інстанції, він, ОСОБА_1 , додає до даної позовної заяви відповідь на адвокатський запит яка надійшла його представнику, адвокату Морозову В.Ю., від 26 січня 2023 року, в якій чітко вбачається, що суддя Дніпровського апеляційного суду Джерелейко О.Є., призначила до розгляду справу на 11 годину 00 хвилин 30 січня 2023 року.Вважає, що під час винесення постанови серії ЕАР №6428411, працівники поліції не звернули увагу на те, що постанова Криничанського районного суду Дніпропетровської області по справі №178/1536/22, в законну силу не вступила. Більш того, звертає увагу, що про притягнення його до відповідальності Криничанським районним судом Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року по справі №178/1536/22 за ст. 130 КУпАП, він не знав та не міг знати, адже в моєї присутності відносно нього не було складено будь-який протокол про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП, та більш того, жодна особа не повідомляла мене про необхідність прибути до суду з метою прийняття участі у відповідному засідання по справі в якій він, ОСОБА_1 , є особою яка притягується до адміністративної відповідальності. Зазначає, що в нього, ОСОБА_1 , станом на 23.01.2023 року посвідчення водія відповідними працівниками поліції не вилучалось та відповідний тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом надано не було. Вважає, що факт відсутності керування транспортним засобом, 19 січня 2023 року, виключає притягнення мене до адміністративної відповідальності за ч. 4 статті 126 КУпАП. Більш того, працівники поліції не вилучили в мене посвідчення водія навіть після винесення постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6428411. Відповідно до п. 2.1. а ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; З огляду на ч. 10 статті 15 Закону України «Про дорожній рух», забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.Частина 4 статті 126 КУпАП чітко визначає наступне, керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.Як вбачається з матеріалів справи, фактичною підставою для притягнення його, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності згідно оскаржуваної постанови стало виявлення посадовою особою підрозділу поліції керування транспортним засобом без права керування транспортними засобами. Він, ОСОБА_1 , категорично не визнає факт порушення мною пункту 2.1.а. ПДР України, оскільки в мене на момент винесення постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6428411 було в наявності відповідне водійське посвідчення а постанова суду першої інстанції (постанова Криничанського районного суду Дніпропетровської області по справі №178/1536/22) була оскаржена до Дніпровського апеляційного суду. Більш того, зазначає, що жодних заходів для виконання Постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області по справі №178/1536/22 та вилучення в нього, ОСОБА_1 , водійського посвідчення працівниками поліції не вживалось. Вважаю, що вищевказані обставини виключають його вину у виявленому правопорушенні. Додатково звертає увагу суду на те, що зміст постанови серії ЕАР №6428411, свідчить про відсутність доказів, а саме, відеофіксації начебто вчиненого ним правопорушення. Вказана вище постанова не має інформації стосовно технічного засобу, за допомогою якого здійснено відеозапис. Більш того, вказана вище постанова взагалі не містить інформацію стосовно наявності чи відсутності відеофіксування. З огляду постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 428/2769/17, з цього приводу колегія суддів зазначає, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтею 283 КУпАП. У ній зокрема необхідно зазначити технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.Звертає увагу суду на те, що працівник поліції склав постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАР №6428411 яка фактично є незаконною та необґрунтованою, вищевказаний працівник поліції взагалі не дослідив всі істотні обставини справи під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Також, працівники поліції не з`ясовував того, чи був я, ОСОБА_1 , обізнаний про наявність Постанови по справі № 178/1536/22, яку було винесено судом першої інстанції. Варто звернути увагу на те, що йому, ОСОБА_1 уповноважені особи відповідного підрозділу поліції не надсилали за моїм місцем проживання повідомлень про позбавлення мене права керування а також не надсилали повідомлень з інформацією про необхідність прибуття до підрозділу поліції у визначений строк для здавання посвідчення водія, чим було прямо порушено п. 12 розділу 12 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі №1395.З огляду на п. 12 розділу 12 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі надходження постанови суду про позбавлення водія права керування транспортним засобом, якщо посвідчення водія не вилучено, уповноважена особа відповідного підрозділу поліції у триденний строк надсилає за місцем проживання (перебування) особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повідомлення про позбавлення права керування, у якому зазначає реквізити винесеної судом постанови, а також інформацію про необхідність прибуття до підрозділу поліції у визначений строк для здавання посвідчення водія. Якщо водій, посвідчення якого підлягає вилученню, не з`являється протягом місячного строку, дані про серію та номер посвідчення водія вносяться уповноваженою особою підрозділу поліції до автоматизованого обліку. Відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2019 р. по справі № 554/4897/18, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчиненого порушення та вини особи в його вчиненні. З огляду на положення статті 291 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортним засобом набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, визначеного цим Кодексом, а у випадку такого оскарження - з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено за наслідками розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вважає, що в даному випадку поліцейський ОСОБА_2 , не здійснював належним чином задокументовану наявність відповідного правопорушення за допомогою фото, відео зйомки, пояснень свідків та інших доказів, які мають статус належних та допустимих. Варто звернути увагу на те, що із матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається підтвердження того що він, ОСОБА_1 , взагалі керував транспортним засобом 19 листопада 2022 року. Додатково зазначає,що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б об`єктивно вказували б на те, що він, ОСОБА_1 , порушив ПДР України, оскільки до матеріалів справи не надано жодного належного та допустимого доказу, зокрема, пояснення свідків, показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, показань технічних приладів, працюючих в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, інших доказів, які підтверджували б мою вину у вчиненні відповідного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст. 126 КУпАП, зазначене свідчить про відсутність суб`єктивної та об`єктивної сторони правопорушення, а отже виключає можливість притягнення мене до адміністративної відповідальності. Виходячи з вищезазначеного, вважаю дії, вчинені сержантом ППП в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області (2 батальйон, 2 рота) ОСОБА_2 , незаконними, прибуття до транспортного засобу в якому я перебував є безпідставним, а постанова такою, яка складена з грубими порушеннями чинного законодавства, а саме: Конституції України, норм КУпАП, та ПДР України. Вважає, що постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовану не в автоматичному режимі винесену працівником ППП в Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області Рибаком П.В., необхідно визнати такою, що підлягає обов`язковому та негайному скасуванню. Відповідно до ч.1,2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України: доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.З огляду на ч.1,2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. У справах щодо застосування суб`єктом владних повноважень чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача. Відповідно до ст. 280 КУпАП: орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу. Керуючись положеннями статті 251 КУпАП: доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Аналізуючи вищезазначені норми та обставини вважаю, що постанова про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6428411 є необґрунтованою, незаконною, винесена з грубими порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та норм КУпАП виходячи з цього підлягають обов`язковому скасуванню. З огляду на абз. 3 статті 62 Конституції України: усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП: провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення; Частиною 2 ст. 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). Відповідно до абз. 1 ст. 9 КУпАП: адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.Відповідно до абз. 1,2,3 ст. 7 КУпАП: ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Розгляд справи проведено в спрощеному провадженні без виклику сторін.

Відповідачі не погодившись з вимогами позивача, кожен окремо, подали відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого зазначили наступне. З вимогами адміністративного позову не погоджуються, вважають, що постанова серії ЕАР № 6428411 від 19.01.2023 складена відносно ОСОБА_1 законно та обґрунтовано. Відповідно до ч. 4 ст. 47 КАСУ відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст.162 КАС України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Вважає, що вимоги позивача є безпідставними, а також такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями). Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Так, відповідно до п. 1.3. Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Відповідно до п. 2.1 а ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Так, ним, інспектором взводу № 2 роти № 2 батальйону № 2 ППП в місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ДПП під час патрулювання 19.01.2023 близько 09 год. 03 хв. в місті Кривому Розі, вул. Казахська, 15, було помічено транспортний засіб «VolkswagenPassat», д.н.з. НОМЕР_2 під час встановлення його особи та перевірки наданих документів, було встановлено, що водій керував зазначеним т/з будучі позбавленим права керування Криничанським районним судом Дніпропетровської області справа №178/1536/22 від 10.11.2022 строком на 1 рік, чим порушив п. 2.1 (а) ПДР України. У зв`язку з чим останнього було притягнуто до відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП. (подія фіксувалася на БК 475825, 475831 про що зазначено в оскаржуваній постанові). Після того, як були помічені ознаки того, що позивач порушив ПДР та був зупинений, вони підійшли до позивача, згідно з п. 3 ст. 18 ЗУ "Про Національну поліцію", після чого згідно з п. 1.1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» повідомили про причину зупинки та те, що ведеться відео фіксація. Водія було перевірено за допомогою службової бази та встановлено, що ОСОБА_1 згідно постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі №178/1536/22 від 10.11.2022 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, що складає 17 000 грн та позбавлений права керування транспортними засобами на строк один рік, про що було повідомлено позивачу. Позивача було ознайомлено з його правами зазначеними у ч.1 ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Жодних клопотань від позивача не надходило, було роз`яснено позивачу його права та обов`язки, на що позивач відповів, що права йому зрозумілі, а також строки оскарження постанови також. При цьому ніяких клопотань або пояснень позивач не заявляв та не висловлював, також останній не поясняв, що він не знав, що позбавлений права керування, також не заперечував щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Після з`ясування усіх фактичних даних, було встановлено наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. За результатами розгляду адміністративної справи та з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, поліцейським було законно та обґрунтовано, з дотриманням норм чинного законодавства до позивача застосовано адміністративне стягнення штраф у розмірі 20 400, 00 грн, шляхом винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР № 6428411 від 19.01.2023 відповідно до вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11. 2015 № 1395 та КУпАП. Те, що позивачу роз`яснені його права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст. 63 Конституції України, право, порядок та строки оскарження постанови згідно зі ст. 287 289 КУпАП, підтверджуються оскаржуваною постановою у графі 8 постанови серії ЕАР № 6428411 від 19.01.2023 «Права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП мені роз`яснено». Отже, вищезазначені вимоги закону, як суб`єктом владних повноважень, були дотримані. Позивач отримав копію постанови на місці розгляду адміністративної справи, що також підтверджується його підписом в графі 9 «копію постанови мною отримано Підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності» ОСОБА_1 . Зазначає, що посилання позивача на те, що останній не знав, що позбавлений керування, є нічим іншим, як намагання уникнути відповідальності та сама, його не згода з постановою, щодо притягнення його за ч. 4 ст. 126 КУпАП, не може бути підставою для скасування законної постанови серії ЕАР № 6428411 від 19.01.2023. Відповідно до частини 4 статті 291 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортним засобом набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, визначеного цим Кодексом, а у випадку такого оскарження - з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено за наслідками розгляду справи по суті. Статтею 289 КУпАП визначено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. Звертає увагу суду, що згідно постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі №178/1536/22 від 10.11.2022 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, що складає 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, було винесено 10.11.2022 (постанова набрала законної сили 21.11.2022). В даній постанові було роз`яснено порядок та строк її оскарження, зокрема, що на постанову може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня її прийняття до Дніпровського апеляційного суду через Криничанського районного суду Дніпропетровської області.За змістом ст. ст. 290, 291 КУпАП, строк оскарження постанови про адміністративне правопорушення, яка винесена суддею, рахується не від дати вручення постанови правопорушнику, а від дати її винесення. Отже, станом на 19.01.2023 (день винесення оскаржуваної постанови про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП) десятиденний строк оскарження постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі №178/1536/22 від 10.11.2022 сплив. Докази та підтвердження того, що станом на 19.01.2023 до Дніпровського апеляційного суду було подано позивачем апеляційну скаргу на вищезазначену постанову, останнім не надано. Таким чином, у нього, як інспектора патрульної поліції, який виносив 19.01.2023 оскаржувану в даній справі постанову, були достатні правові підстави вважати, що гр. ОСОБА_1 станом на 19.01.2023 позбавлено права керування транспортним засобом. Те, що в подальшому адвокат Морозов Вадим Юрійович подав апеляційну скаргу на постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі №178/1536/22 разом з клопотанням про поновлення строків на оскарження. Окрім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2023 було поновлено особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 та захиснику Морозову В.Ю. строк апеляційного оскарження постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року. Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 та захисника Морозова В.Ю. на постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року задоволено частково. Постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10листопада 2022року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасовано. Прийнято нову постанову. Визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 ( один) рік. Об`єктивну сторону правопорушення ч. 4 ст. 126 КУпАП становлять дії особи щодо керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами. Згідно зі ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) органу (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються постановою про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Відповідно до ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, вважаю, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими, та, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню. Статтею 222 КУпАП встановлені повноваження органів Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення. Так, органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Доказів того, що факт правопорушення не мав місце з боку позивача, останній суду не надав. Факт скоєння правопорушення визнається Позивачем у позовній заяві, а те, що останній був позбавлений права керування транспортними засобами підтверджується постановою Киричанського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2022 по № 178/1536/22 та Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2023 по справі № 178/1536/22. Також, доводи позивача щодо того, що не вилучалось посвідчення водія не може бути підставою для скасування постанови, як і підтвердженням того, що ОСОБА_3 має право керувати. Також не можу погодитися з доводами позивача, щодо звільнення останнього за подання позовної заяви до суду про скасування постанови від сплати судового збору. Частиною 3 статті 161 КАС України передбачено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Проте, позивачем до позовної заяви не додано документа, що підтверджує сплату судового збору чи документа, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. У позовній заяві позивач посилається на те, що його звільнено від сплати судового збору у відповідності до ст. 288 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Згідно з ч. 2 ст. 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. З 01.11.2011 набрав чинності Закон України "Про судовий збір", яким регулюються питання розміру судового збору, порядку його сплати та звільнення від сплати, а не Кодексом України про адміністративні правопорушення. З огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП, розгляд справ про адміністративні правопорушення відбувається за правилами адміністративного судочинства, застосуванню підлягають приписи КАС України та Закону України "Про судовий збір". Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" встановлені пільги щодо сплати судового збору. Слід зазначити, що відповідно до статей 3, 5 Закону України «Про судовий збір» серед осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, немає таких, які б звільнялися від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, чи виключали б позовну заяву про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення з об`єктів оплати судовим збором. Разом із тим, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2020 у справі № 543/775/17, провадження № 11-1287апп18, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Розмір судового збору за подання позовної заяви складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Також, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, який передбачав, що судовий збір при оскарженні постанов про адміністративне правопорушення сплаті не підлягає, та зазначила, що чинне законодавство містить ставку судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та подальшому оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення. Таким чином, позивачем за подання до суду позовної заяви про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення має бути сплачено судовий збір. Щодо стягнення витрат на правничу вважаємо, що дана вимога необґрунтована та не підлягає задоволенню що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у такому розмірі вважаю необґрунтованими та безпідставними, а також завищеними. Згідно з п.п. 1, 2 ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Іншого порядку розподілу судових витрат КАС України не передбачено. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, згідно з практикою якого заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вважає, що ця адміністративна справа згідно положень статей 4, 12 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі. Так, предмет спору у цій справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI передбачає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, просить суд враховати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Втім, звертає увагу суду, що позивач у своєму позові просить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн у той час, як останній також зазначає представництво інтересів при розгляді справи у суді ( 3 години) 2 000 грн, але ж дана справа розглядається без виклику сторін в письмовому провадженні. Отже, є вагомі підстави прийти до висновку про необґрунтованість витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн в зв`язку з чим не підлягає задоволенню. З урахуванням наведеного вважає, що позивачем непідтверджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Отже, враховуючи те, що заявлені до відшкодування позивачем витрати на професійна правничу допомогу є неспівмірними із складністю цієї справи, наданий адвокатом обсягом послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Просить суд врахувати аргументи відповідача при розгляді питання про стягнення витрат на правничу допомогу. Отже, вважає, що ним винесено постанову згідно ст. 258 КУпАП, яка встановлюють загальні правила накладення стягнення про адміністративні правопорушення. А також ст. 33 КУпАП в якій вказано, що «При накладанні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступень його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому у автоматичному режимі. По суті, позивач спотворює дійсні обставини справи з метою ухилитися від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення, а тому його вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. Отже уразі якщо позивач не понесене відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення він і далі буде порушувати ПДР. У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі - Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. Також зазначає, що ніщо так не спонукає правопорушника до вчинення правопорушення, як усвідомлення того, що він не буде покараний за скоєне! цей афоризм часів Давньоримського права не втрачає актуальності і на сьогоднішній день.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначено наступне. Вказує, що відповідачі у своєму відзиві на позовну заяву посилаються на те, що на нього, ОСОБА_1 , згідно постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі №178/1536/22 від 10.11.2022 року було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, що складає 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом. Зазначене, відповідачі вважають прямою підставою яка слугувала для складання відносно мене постанови серії ЕАР №6428411, про притягнення його, ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, за ч. 4 статті 126 КУпАП. Проте він, ОСОБА_1 , звертає увагу шановного суду на те, що до 23 грудня 2022 року, взагалі не знав про наявність справи №178/1536/22 на розгляді в Криничанському районному суді Дніпропетровської області. Більш того, тільки 23.12.2022 року дізнався про факт ухвалення Криничанським районним судом Дніпропетровської області постанови по справі №178/1536/22, згідно з якої його було визнано винним у вчиненні правопорушення за ч. 1 статті 130 КУпАП. Звертає увагу на те, що факт його відсутності під час ухвалення Криничанським районним судом Дніпропетровської області вказаної вище постанови, прямо підтверджується нею, адже саме в останній суддя зазначив про його відсутність під час розгляду справи №178/1536/22. Додатково зазначає, що постанова по справі №178/1536/22, не містить відповідну інформацію з приводу того, яким чином його було повідомлено про розгляд справи відносно нього, ОСОБА_1 . Проте, на зважаючи на вказані вище обставини, ним, ОСОБА_1 , 23 грудня 2022 року, було подано апеляційну скаргу на постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області по справі №178/1536/22, за результатами розгляду якої, Дніпровським апеляційним судом було вирішено постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року, якою його, ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасувати. Оскільки в нього, ОСОБА_1 , вказана вище постанова станом на 20.03.2023 року, відсутня, остання ним буде долучена додатково, для відома суду. Виходячи із того, що підставою для винесення щодо нього постанови серії ЕАР №6428411 про притягнення його, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності, за ч. 4 статті 126 КУпАП, слугувала саме постанова Криничанського районного суду Дніпропетровської області по справі № 214/597/23, а остання станом на 20.03.2023 року скасована, то фактично, підстава на якій було винесено постанову серії ЕАР №6428411, відпала, у результаті чого, вважає, що постанова серії ЕАР №6428411, підлягає обов`язковому та негайному скасуванню. Вважає за потрібне підкреслити, що посилання відповідачів, яке міститься у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що його твердження про необізнаність в наявності щодо нього, ОСОБА_1 , ухваленої Криничанським районним судом Дніпропетровської області постанови про притягнення мене до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 130 КУпАП, є намаганням уникнути відповідальності, спростовується самою постановою Дніпровського апеляційного суду по справі №178/1536/22, адже суддя апеляційного суду визнав вимоги апеляційної скарги щодо поновлення строку апеляційного оскарження у зв`язку з поважними причинами пропуску строку апеляційного оскарження постанови суду та їх задовольнив, оскільки рішення суду приймалось за відсутності нього, ОСОБА_1 , якому копія постанови суду не направлялась. Більш того, суддя Дніпровського апеляційного суду звернув увагу та визнав доводи апеляційної скарги стосовно того, що його не було повідомлено про місце та час розгляду справи №178/1536/22. Звертає увагу й на те, що під час винесення відносно нього постанови серії ЕАР №6428411 про притягнення його, ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, за ч. 4 статті 126 КУпАП, постійно пояснював працівникам поліції, що станом на 19.01.2023 року, справа №178/1536/22 остаточно розглянута не була, внаслідок чого його не було визнано винним у вчиненні правопорушення за ч. 1 статті 130 КУпАП. Також він, ОСОБА_1 , звертає увагу шановного суду й на те, що понесені витрати на правову допомогу підтверджені належним чином, а відповідачі не спростовують у своєму відзиві на позов обґрунтованості наведеного ним в акті надання послуг, який сформований на підставі договору про надання правової допомоги, розрахунку. Ним, ОСОБА_1 , було додано до матеріалів позовної заяви договір з надання правничої допомоги (включаючи відповідний додаток до нього), акт наданих послуг. Додатково додавав до позовної заяви квитанцію, про сплату коштів за договором з надання правової допомоги. Таким чином, вважає, що відзив на позовну заяву є необґрунтований, внаслідок чого просить подану ним, ОСОБА_1 , позовну заяву задовольнити в повному обсязі. З огляду на ч. 1 статті 163 КАС України, у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

Також відповідачем Департаментом патрульної поліції були подані заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначають. 21.03.2023 відповідачами було отримано відповідь на відзив від позивача. Ознайомившись з доводами позивача викладеними у відповіді на відзив не погоджуються, вважають, що останній не спростовує викладені у відзиві заперечення, а більш того підтверджує зазначене відповідачами у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 164 КАСУ у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Не може погодитися з доводами позивача щодо того, що йому не було відомо про постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2022 року, щодо накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, що складає 17 000 грн та позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік. Повідомляє, що позивач був обізнаний з`явитися до суду. У постанові Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2022 року, зазначено, що правопорушник був викликаний до суду, що свідчить про належне повідомлення правопорушника про дату розгляду справи, але ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день слухання справи сповіщений. Ст. 268 КпАП України не передбачає розгляду справ про адміністративні правопорушення. передбачені ст. 130 КпАП України, за обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Те, що особа має право на поновлення строку на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, однак факт поновлення такого строкуапеляційним судом не свідчить про протиправність висновку інспектора Відповідача 2 у спірних правовідносинах. В даній постанові суду було роз`яснено порядок та строк її оскарження, зокрема, що на постанову може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня її прийняття до Дніпровського апеляційного суду через Криничанського районного суду Дніпропетровської області. За змістом ст. СТ. 290, 291 КУпАП. строк оскарження постанови про адміністративне правопорушення, яка винесена суддею, рахується не від дати вручення постанови правопорушнику, а від дати її винесення. Отже, станом на 19.01.2023 (день винесення оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП) десятиденний строк оскарження постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі №178/1536/22 від 10.11.2022 сплив Докази та підтвердження того, що станом на 19.01.2023 до Дніпровського апеляційного суду було подано позивачем апеляційну скаргу на вищезазначену постанову останнім не надано. Таким чином, у інспектора патрульної поліції, який виносив 19.01.2023 оскаржувану в даній справі постанову, були достатні правові підстави вважати, що ОСОБА_1 станом на 19.01.2023 позбавлено права керування транспортним засобом. Окрім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2023 ОСОБА_1 та представнику ОСОБА_4 було поновлено строк на апеляційне оскарження постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2022. Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. - ОСОБА_1 та захисника Морозова В.Ю. на постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року задоволено частково. Постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10листопада 2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасовано. Прийнято нову постанову. Визнано ОСОБА_5 y вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік. Щодо стягнення витрат на правничу вважаємо, що дана вимога необґрунтована та не підлягає задоволенню, звертаю увагу суду, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у такому розмірі вважаю необґрунтованими та безпідставними, а також завищеними. Жодних переконливих підстав своєї невинуватості позивачем не надано. По суті позивач спотворює дійсні обставини справи з метою ухилитися від адміністративноївідповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення, а тому його вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. Винесення постанови інспектором направлено в першу чергу для запобігання. правопорушення, виховання громадян у дусі точного та неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян. До правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. Отже, у разі якщо позивач не понесе покарання за вчинене ним правопорушення, він і в подальшому зможе порушувати правила, в результаті чого можуть постраждати невинні люди. Враховуючи вищевказане, постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.

Під час розгляду справи судом досліджені наступні письмові докази: постанова (а.с. 17-18), роздруківка з сайту Судової влади (а.с. 27), запит (а.с. 28), посвідчення водія (а.с. 31-32), диск (а.с. 77).

Європейський суд з прав людини у справі Barbera, MessequeandJabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність особи, мають відповідати як вимогам як належності, достатності, так і переконливості.

Відповідно до ст.73 КАС України, суд вважає належними доказами постанову (а.с. 17-18), роздруківка з сайту Судової влади (а.с. 27), запит (а.с. 28), посвідчення водія (а.с. 31-32),диск (а.с. 77), так як вони стосуються винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 74 КАС України, суд вважає постанова (а.с. 17-18), роздруківка з сайту Судової влади (а.с. 27), запит (а.с. 28), посвідчення водія (а.с. 31-32), диск (а.с. 77), допустимими доказами, так як вони отримані судом без порушення вимог закону.

В судовому засіданні було оглянуто диск, з якого встановлено, що ОСОБА_1 було зупинено поліцейськими, в ході розмови поліцейський з`ясував, що ОСОБА_1 притягався за ст. 130 КУпАП, поліцейський запитував у ОСОБА_1 , чи є у нього рішення суду, він відповів, що немає, бо була подана апеляція і справа перебуває на розгляді в суду. Поліцейський сказав, що якщо відносно нього була винесена постанова, то він позбавлений права керування. ОСОБА_1 відповідає, що адвокат йому сказав, що поки справа оскаржується в апеляційному порядку, він не позбавлений права керування та може керувати транспортним засобом. Потім поліцейський зазначив, що він вбачає у нього ознаки сп`яніння, але на місці він не може це встановити, та запропонував ОСОБА_1 проїхати до ПНД, останній погодився. В ПНД поліцейський склав на ОСОБА_1 постанову за ст. 126 ч. 4 КУпАП. З оглянутого диску не вбачається, що ОСОБА_1 був обізнаний в тому, що позбавлений керувати транспортним засобом.

Зазначені вище докази надають суду можливість встановити дійсні обставини справи, а тому, згідно ст. 75 КАС України, є достовірними.

Вказані докази у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а тому на переконання суду, є відповідно до ст. 76 КАС України достатніми.

На підставі ст. 6 КАС України, оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає їх достатніми для встановлення наступних обставин. При цьому суд керується вимогами ст.77 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

10.11.2022 року відносно ОСОБА_1 Криничанським районним судом Дніпропетровської області було винесено постанову по справі № 178/1536/22, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн. та позбавлено права керувати транспортними засобами строком на один рік. По даній справі була подана апеляційна скарга справу № 178/1536/22 було призначено до розгляду в Дніпровському апеляційному суді на 23 січня 2023 року, що встановлено знімком екрану із сайту «Судова влада»,(а.с. 27). В подальшому справа була призначена до розгляду справу на 30 січня 2023 року, що встановлено постановою (а.с.39).

Після зупинення позивача, останній пояснював поліцейським, що його не позбавили права керувати транспортним засобом, так як справа перебуває на апеляційному оскарженні. Вказана обставина вбачається зі змісту відеозаписів

19 січня 2023 року відносно ОСОБА_1 була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі за ст. 126 ч. 4 КУпАП. При цьому поліцейський в постанові зазначив, що 19 січня 2022 року об 09 год. 03 хв., водій керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування, чим порушив п.2.1.а., що встановлено постановою (а.с. 17-18).

При вирішенні справи, суд застосовує норми права, які передбачені Конституцією України, КУпАП, «Правилами дорожнього руху», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі за текстом «Правила»).

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3. ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.213, ст.ст.222, 258 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі передбачених ч.4 ст.126 КУпАП, в порядку скороченого провадження, тобто без складання протоколу про адміністративне правопорушення з винесенням постанови по справі про адміністративне правопорушення за результатами її розгляду на місці вчинення правопорушення. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення регламентований главою 22 КУпАП.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення регламентований главою 22 КУпАП.

Відповідно до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити в тому числі найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

З оскаржуваної постанови вбачається що ОСОБА_1 ставиться в провину те, що він керував транспортним засобом будучи позбавленим права керування ТЗ, чим порушив п. 2.1а Правил, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Так, пунктом 2.1а Правил передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідальність особи за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.126 ч.4 КУпАП настає у тому випадку, коли ця особа була позбавлена права керувати транспортним засобом, була обізнана про позбавлення її керувати транспортними засобами, але незважаючи на це, здійснила керування транспортним засобом.

Разом з цим, відповідно до ст.245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.

Згідно з ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана, по-перше, встановити склад правопорушення, яким відповідно до статті 9 КУпАП є протиправна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, з урахуванням положень ст.252 КУпАП, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 19.01.2023 року притягнуто до адміністративної відповідальності, зокрема, за ч.4 ст.126 КУпАП за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідно знімку екрану із сайту «Судова влада», справу № 178/1536/22 було призначено до розгляду в Дніпровському апеляційному суді на 23 січня 2023 року, тобто постанова по справі № 178/1536/22 станом на 19 січня 2023 року не набрала законної сили.

Крім того, в оскаржуваній постанові графа п.7. «До постанови додаються» не заповнена, тобто відсутні будь-які докази, що на момент складання відповідної постанови ОСОБА_1 був позбавлений права керувати транспортним засобом.

Згідно пункту 15 розділу 2 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 р. №1376, при складанні протокол про адміністративне правопорушення, до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються інші матеріали про адміністративне правопорушення (пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновок експерта, речові докази, протокол про вилучення речей і документів, рапорти посадових осіб, а також інші документи та матеріали, що містять інформацію про правопорушення), тобто відповідні матеріали додані не були.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує, що під час розгляду справи пояснював поліцейським, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП оскаржена.

Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів тієї обставини, що на момент винесення оскаржуваної постанови, позивач був позбавлений права керувати транспортним засобом.

Та обставина, на яку посилається відповідач, що позивач 30 січня 2023 року був позбавлений апеляційним судом права керувати транспортним засобом, не дає суду підстав вважати, що станом на 19 січня 2023 року позивач був особою, яка позбавлена права керувати транспортним засобом.

Та обставина, на яку посилається відповідач, що станом на 19 січня 2023 року закінчився строк на апеляційне оскарження зазначеної вище постанови Криничанського районного суду, не спростовує того, що в дійсності станом на 19 січня 2023 року ця постанова була оскаржена і перебувала на розгляді апеляційного суду.

Тому суд приходить до висновку, що жодним доказом наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, в діях ОСОБА_1 встановлена не була.

Отже, інспектором патрульної поліції при виявлені правопорушення, фіксації правопорушення, формуванні доказової бази (матеріалів справи), розгляду справи про адміністративне правопорушення не дотримано вимог ст.258 КУпАП, оскільки після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.

Таким чином, на переконання суду, постанова, яку оспорює позивач, винесена з суттєвими грубими порушеннями вимог КУпАП, з порушенням прав позивача, без наявності достатніх доказів. При цьому суд вважає, що сама по собі інформація, яка малася в розпорядженні інспектора про те, що позивач рішенням суду був позбавлений права керувати транспортним засобом, не надавала підстав вважати, що позивач обізнаний про таке рішення.

Відтак постанова, винесена інспектором, підлягає скасуванню.

Отже, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, у межах позовних вимог, вважає, що позовні вимоги належить задовольнити.

Також суд вважає, що задоволення позову буде відповідати такому, передбаченому ст.2 КАС України, завданню адміністративного судочинства, як справедливе вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав фізичної особи від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та такій засаді цього судочинства, передбаченій ст.2 КАС України, як верховенство права.

Щодо вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У ч. 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги.

Судом встановлено, що між фізичною ОСОБА_1 та юридичною компанією «HUMANRIGHTS», від імені якого діє Морозов В.Ю., укладено договір про надання юридичних послуг від 23.01.2023 року .

На підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи представником позивача надано: акт наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 23.01.2023 року; квитанцію від 24.01.2023 року.

Частинами 4-6 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представником позивача подано детальний опис робіт (надання правової допомоги), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, зокрема: консультація (2 години) 1000 грн.; розробка позовної заяви 5000 грн.; представництво інтересів при розгляді справи в суді 2000 грн.; обробка документів та аналіз чинного законодавства 2000 грн.

Суд зауважує, що в матеріалах справи наявна квитанція від 24.01.2023 року про оплачену вартість правової допомоги у сумі 10 000,00 грн.

Приписами Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд також бере до уваги, що відповідач заперечує обґрунтованість витрат на правову допомогу.

Суд, вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, зазначає, що ст. 134 КАС України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 КАС України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19.

Проаналізувавши розрахунок витрат на надання правової допомоги та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката у даній адміністративній справі не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.

У контексті викладеного суд зауважує, що предмет спору у цій справі не є складним, містить лише епізод взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Зокрема, на думку суду, завищеною є сума витрат за такі надані послуги: зустріч, консультація, узгодження правової позиції, вивчення матеріалів справи, адже такі є цілісним етапом у процесі надання позивачу правничої допомоги. Незрозумілим є критерій, за яким представник позивача визначив вартість вищезазначених послуг.

Враховуючи вищевикладене, розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн. є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору.

Відтак, суд вважає за необхідне зменшити суму витрачену позивачем на правову допомогу до 2000 грн.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 04.11.2019 (справа №9901/264/19).

З огляду на викладене, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з Департаменту патрульної поліції становить 2000 грн.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст.9,126, 213, 222, 246, 251, 252, 258, 279, 283 КУпАП, ст. ст. 2, 132, 134, 139, 286, 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (м. Київ, вул. Федора Ернста, 3), поліцейського 2 батальйону 2 роти полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції сержанта Рибака Павла Вадимовича ( м. Кривий Ріг, вул. Волгоградська, 11) про скасування постанови задовольнити повністю.

Постанову серії ЕАР №6428411 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 126 ч.4 КУпАП, винесену поліцейським 2 батальйону 2 роти полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції сержанта Рибаком Павлом Вадимовичем скасувати.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (м. Київ, вул. Федора Ернста,3) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з моменту його підписання через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку, передбаченому ст.286 КАС України.

Суддя В.М. Прасолов