Справа № 240/13046/21
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року м. Житомир справа № 240/13046/21

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Липи В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання незаконним нарахування, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позов, у якому просить:

- визнати незаконним нарахування Головним управлінням ДПС у Луганській області ОСОБА_1 єдиного соціального внеску за 2018 рік у сумі 8448,00 грн, за 2019 рік у сумі 11016,72 грн, 2020 рік у сумі 9595,30 грн;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Луганській області виключити з інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 за 2018 рік у сумі 8448,00 грн, за 2019 рік у сумі 11016,72 грн, 2020 рік у сумі 9595,30 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 , позивач у даній справі, зазначив, що з 09.06.2000 по 12.03.2021 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Однак, незважаючи на фактичну реєстрацію, з 2018 року позивач підприємницької діяльності не здійснював, доходів не отримував та вважає незаконним нарахування йому єдиного соціального внеску за 2018 рік у сумі 8448,00 грн, за 2019 рік у сумі 11016,72 грн, 2020 рік у сумі 9595,30 грн, оскільки перебував на спрощеній системі оподаткування і у нього відсутній обов`язок сплачувати єдиний внесок незалежно від отримання доходу.

У зв`язку з протиправним нарахуванням контролюючим органом єдиного внеску, належним способом захисту порушених прав та інтересів позивач вважає зобов`язання ГУ ДПС у Луганській області виключити з інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску за 2018-2020 роки.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Відповідач, на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, до суду направив відзив на позов, у якому просить відмовити у його задоволенні повністю.

Заперечуючи проти позову стверджує, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі і ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Законом України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону № 2464, що діють з 01.01.2017, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток), такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464). З прийняттям Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" внесені зміни до Закону № 2464, що набрали чинності з 01.01.2018, зокрема, щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями (в т.ч., які перебувають на спрощеній системі оподаткування). Так, з 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), окрім звільнених ст. 4 Закону категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок, тобто змінено період (рік на квартал). Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється контролюючим органом (ДПС України) автоматично, поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, є недоїмкою.

Позивач направив до суду відповідь на відзив, доводи у якій за змістом зводяться до відсутності внесення Законом України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" змін до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464, який регулює сплату єдиного внеску для платників єдиного податку.

При цьому, відсутність другого абзацу у вищевказаному пункті, що передбачає сплату єдиного внеску незалежно від отримання доходу, на думку позивача, не зобов`язує фізичну особу-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), сплачувати внесок у мінімальному розмірі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Встановлено з матеріалів справи, що ОСОБА_1 у період з 25.07.1996 по 10.03.2021 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку ІІІ групи.

У березні 2021 року позивач через адвоката звернувся до відповідача з проханням надати інформацію щодо нарахування єдиного соціального внеску.

З листа податкового органу від 29.03.2021 позивачу стало відомо про те, що згідно даних ІТС "Податковий блок" станом на 29.03.2021 за ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування у сумі 50513,83 грн, а саме: автоматично нараховано 5071,80 грн єдиний соціальний внесок за 2014 рік (з урахуванням часткової сплати у 2014 році у сумі 2538,23 грн, залишок становить 2533,57 грн); 5293,88 грн єдиний соціальний внесок за 2015 рік; 3797,64 грн єдиний соціальний внесок за 2016 рік, 8448,00 грн єдиний соціальний внесок за 2017 рік; 9828,72 грн єдиний соціальний внесок за 2018 рік; 11016,72 грн єдиний соціальний внесок за 2019 рік та 9595,30 грн єдиний соціальний внесок за 2020 рік.

Вважаючи незаконним нарахування єдиного соціального внеску за 2018-2020 роки, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2464-VI).

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч.1 ст. 2 Закону № 2464-VI).

Відповідно до підпункту 2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 3, 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч.1 ст.4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, база нарахування єдиного внеску для осіб, які провадять незалежну професій діяльність є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Частиною 8 ст.9 Закону №2464-VI визначено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 (особи, що провадять незалежно, а тому числі адвокатську діяльність) частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

При цьому, п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI передбачено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.9 Закону № 2464-VІ).

Водночас, відповідно до ч.4 ст.6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Тому, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Як свідчать матеріали справи, на момент нарахування контролюючим органом ЄСВ станом на 2018 - 2020 роки, позивач єдиний внесок не сплатив.

Так, предметом спору у цій справі є оцінка правомірності нарахування ЄСВ, з огляду на відсутність у позивача, як фізичної особи-підприємця доходу у оскаржуваний період, так як він не отримував доходу від господарської діяльності.

Відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проаналізувавши наведене, суд вважає, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то вирішальне значення у цій справі мають обставини наявності підстав вважати позивача застрахованою особою, за яку вже сплачено єдиний внесок роботодавцем у розмірі не нижче мінімального. Від встановлення цих обставин залежить вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №140/2475/19.

Таким чином, фізична особа-підприємець, в разі відсутності доходу від господарської діяльності може бути звільнена від обов`язку сплачувати ЄСВ якщо такий внесок вже сплачено роботодавцем у розмірі не нижче мінімального.

Однак, під час розгляду даної справи встановлено, що позивач у період з 2018 року по 2020 рік не був офіційно працевлаштований, обов`язкові страхові внески, у мінімальному розмірі, передбачені Законом № 2464-VI на момент нарахування заборгованості позивачем або роботодавцем не сплачені, а тому суд вважає правомірним нарахування заборгованості позивачу контролюючим органом у передбаченому Законом №2464-VI порядку.

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і повинен був сплачувати єдиний внесок за 2018-2020 роки, тобто за той період за який сформовано вимогу про сплату боргу, заборгованість за якими становила 30440,74 грн., зокрема за 2018 рік у сумі 9828,72 грн, за 2019 рік у сумі 11016,72 грн, 2020 рік у сумі 9595,30 грн, що підтверджується інтегрованою карткою платника єдиного внеску за 2018-2020 роки.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що у позивача, як фізичної особи-підприємця виник обов`язок зі сплати мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від господарської діяльності сплаті єдиного внеску за 2018-2020 роки у розмірі не менше мінімального.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 04 березня 2021 року у справі №260/739/19.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач у період 2018-2020 років повинен був виконувати покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного соціального внеску відповідно до положень Закону № 2464-VI та його твердження, стосовно не отриманням доходу від здійснення господарської діяльності, на час формування спірної заборгованості зі сплати ЄСВ, не звільняє його від виконання обов`язків, встановлених Законом.

У суду немає жодних правових підстав вважати виконаним встановлений Законом №2464-VІ обов`язок позивача зі сплати єдиного внеску, при тому що він мав статус фізичної особи - підприємця та за нього сплата в Україні єдиного внеску не проводилась ні самим позивачем, ні третіми особами.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із врахуванням вищевикладених обставин, перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, суд дійшов висновку, що контролюючий орган діяв правомірно, а твердження позивача щодо відсутності у нього обов`язку сплачувати страхові внески ЄСП помилкові, що є наслідком відмови у задоволенні заявлених до відповідача позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 257-262, 295 КАС України,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Луганській області (93401, вул. Енергетиків, 72, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, код за ) про визнання незаконним нарахування, зобов`язати вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Липа