Справа № 320/16764/21
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року № 320/16764/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рокитнянської селищної ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Рокитнянської селищної ради(далі також відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Рокитнянської селищної ради у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0037 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства та надання її у власність ОСОБА_1

- зобов`язати Рокитнянську селищну раду на найближчому пленарному засіданні Рокитнянської селищної ради затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0037 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства та передати її у власність ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю бездіяльності Рокитнянської селищної ради з огляду на те, що позивачем були вчинені всі передбачені законом дії з метою затвердження проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та надання її у власність позивача.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує, що у межах спірних правовідносин він діяв у відповідності до визначених чинним законодавством повноважень.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи,18 березня 2020 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-3638/15-20-сг ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Бирюківської сільської ради Рокитнянського району Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

17 травня 2020 року фізичною особо-підприємцем ОСОБА_2 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача, код - 01.03 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Бирюківська сільська рада, Рокитнянський район, Київська область.

12 червня 2020 року розпорядженням Кабінету Міністрів України № 715-р затверджено територію територіальних громад Київської області, зокрема Рокитнянської територіальної громади в особі Рокитнянської селищної ради, до якої ввійшла бувша Бирюківська територіальна громада в особі Бирюківської сільської ради Рокитнянського району Київської області.

З 19 липня 2020 року, постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-ІХ, утворено у Київській області Білоцерківський район (з адміністративним центром у місті Біла Церква) у складі територій Білоцерківської міської, Володарської селищної, Гребінківської селищної, Ковалівської сільської, Маловільшанської сільської, Медвинської сільської, Рокитнянської селищної, Сквирської міської, Ставищенської селищної, Таращанської міської, Тетіївської міської, Узинської міської, Фурсівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

17 серпня 2020 року висновком Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 11245/82-20 погоджено зазначений вище проект землеустрою позивача.

11 вересня 2020 року в Державному земельному кадастрі проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, місце розташування - Київська область, Рокитнянський район, Бирюківська сільська рада, з присвоєнням їй кадастрового номера - :05:004:0037.

02 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до голови Рокитнянської селищної ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та надання йому у власність земельну ділянку з кадастровим номером :05:004:0037.

16 вересня 2021 року відбулося пленарне засідання 12 сесії VIII скликання Рокитнянської селищної ради. За результатами поіменного голосування сесії з питання «Про затвердження матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 на території колишньої Бирюківської сільської ради, яка увійшла до складу Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області та передачу у приватну власність земельної ділянки» рішення не прийнято (не набрало потрібної кількості голосів депутатів від загального складу ради).

11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до голови Рокитнянської селищної ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та надання йому у власність земельну ділянку з кадастровим номером :05:004:0037.

22 листопада 2021 року відбулося пленарне засідання 16 сесії VIII скликання Рокитнянської селищної ради. За результатами поіменного голосування сесії з питання «Про затвердження матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 на території колишньої Бирюківської сільської ради, яка увійшла до складу Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області та передачу у приватну власність земельної ділянки» рішення не прийнято (не набрало потрібної кількості голосів депутатів від загального складу ради).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо погодження проекту землеустрою та надання у власність позивача відповідної земельної ділянки, останній звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини9 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Тобто положення ЗК України не містять правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його розроблення на підставі вимог частин 6 та 7 статті 118 ЗК України. При цьому перевірка на відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку має здійснюватися саме на етапі вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Більше того, положення ЗК України, чинні у період до прийняття оскаржуваного рішення, проте які діяли на момент прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передбачали необхідність погодження такого проекту в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

В свою чергу стаття 186-1 ЗК України передбачала, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

При цьому, частина 9 статті 118 ЗК України, у редакції, що була чинна до 27 травня 2021 року, передбачала, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Тобто єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою на той час могло бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України норми цього Кодексу, у редакції до 27 травня 2021 року, не містили. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів мала здійснюватися виключно на етапі погодження такого проекту, прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладений у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 січня 2020 року у справі № 316/979/18, від 27 січня 2021 року у справі № 560/1334/19, від 01 лютого 2021 року у справі № 560/1282/19, від 16 вересня 2021 року у справі № 260/18/19, від 13 вересня 2022 року у справі № 369/2390/18.

Таким чином суд доходить висновку, що навіть на час прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та погодження такого проекту у визначеному статтею 186-1 ЗК України порядку, уповноваженими на те органами не було встановлено обставин невідповідності проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Як було встановлено вище, станом на момент розгляду питання про погодження проекту землеустрою позивача відповідач не був уповноважений відмовляти у його затвердженні з підстав невідповідності проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, так як чинне на той момент правове регулювання передбачало, що вказані обставини є підставою для відмови особі виключно на етапі вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Враховуючи наведене суд вважає наявним у відповідача обов`язок щодо затвердження проекту землеустрою позивача та надання йому у власність земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0037.

Відповідно до абзацу 2 часини 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

На думку суду наявність таких повноважень обумовлює обов`язок прийняття рішень щодо затвердження проектів землеустрою про відведення земельної ділянки, як однієї із стадій передання в користування (власність) земельних ділянок.

У свою чергу ЗК України визначено, що за наслідками розгляду такого питання приймається одне із таких рішень: або про затвердження проекту землеустрою, або про відмову у затвердженні проекту землеустрою. У даному ж випадку, враховуючи встановлені вище обставини, правомірним було б лише рішення відповідача про затвердження відповідного проекту землеустрою позивача.

При цьому, таких підстав для відмови в затвердженні проекту землеустрою, як недостатня кількість голосів депутатів, чинне законодавство не передбачає. У разі прийняття рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки уповноважений орган повинен зазначити законодавчо визначені підстави для такої відмови, задля дотримання такого принципу як юридична визначеність та зрозумілість акту індивідуальної дії для особи, відносно якої такий акт приймається, а також задля забезпечення права особи на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень.

Оскільки у спірному випадку відповідачем не було прийнято жодного можливого рішення за наслідками розгляду клопотання позивача про відведення земельної ділянки, суд погоджується з доводами позивача щодо допущеної відповідачем протиправної бездіяльності стосовно не виконання визначеного ЗК України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» для нього обов`язку, а тому в цій частині позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача на найближчому пленарному засіданні прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає таке.

Дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно з законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Як зазначено вище, позивачем були виконані всі визначені законодавством вимоги для прийняття відповідачем рішення про затвердження проекту землеустрою позивача, а тому суд доходить висновку про відсутність у відповідача повноважень діяти на власний розсуд. Отже і відсутні перешкоди у прийнятті рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки.

Вказаний спосіб захисту порушеного права відповідає положенням частини 4 статті 245 КАС України є належним та ефективним, забезпечує позитивне вирішення його питання без невиправданих зволікань.

Наведена позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, наведеною у його постанові від 13 вересня 2022 року у справі № 369/2390/18.

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення не відповідає наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Щодо питання розподілу судових витрат, необхідно зазначити таке.

Позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правову допомогу у розмірі 500, 00 грн.

Так, до позовної заяви було додано додаток до договору про надання правничої (правової) допомоги 81/А від 09 грудня 2021 року, рахунок-фактуру № 81/А від 09 грудня 2021 року, квитанцію на оплату, акт виконаних послуг, які в сукупності підтверджують сплату позивачем 500, 00 грн. за послуги з правничої допомоги, надані йому під час розгляду даної справи.

Відповідно до вимог статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Виходячи з системного тлумачення наведеного правового положення вбачається, що судовими витратами є виключно ті витрати сторони, які безпосередньо пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до статі 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Беручи до уваги наведене вбачається наявність підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 500, 00 грн. За час розгляду справи відповідачем не було поставлено під сумнів саме такого розміру витрат позивача.

Разом з тим, позивачем було додано до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору на суму 908, 00 грн.

Згідно зі статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 500, 00 грн. (витрати на професійну правничу допомогу) та 908, 00 грн (судовий збір), що сукупно становить 1 408, 00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При цьому, позивач також просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати відповідача подати до суду протягом одного місяця з дати набрання законної сили рішенням суду звіт про його виконання.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З урахуванням того, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також зважаючи на приписи статті 14 КАС України щодо обов`язковості судових рішень та відсутності наразі об`єктивних обставин щодо невиконання судового рішення з боку відповідача, суд не вбачає підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; НОМЕР_1 ) до Рокитнянської селищної ради (09601, Київська область,селище міського типу Рокитне, вулиця Незалежності, будинок 2; ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рокитнянської селищної ради у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0037 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства та надання її у власність ОСОБА_1 .

Зобов`язати Рокитнянську селищну раду на найближчому пленарному засіданні Рокитнянської селищної ради затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0037 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства та передати її у власність ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Рокитнянської селищної ради на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 1 408, 00 грн. (одна тисяча чотириста вісім гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.