Справа № 160/19537/22
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Савченка А.В.
при секретарі судового засідання Пірієвої Л.А.
представника відповідача Ковальчук О.І.
розглянувши у судовому засіданні у м.Дніпрі адміністративну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
07 грудня 2022 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із вищезазначеною позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату йому в день виключення із списків військової прокуратури об`єднаних сил в повному обсязі надбавки за вислугу років;
- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 10.09.2020 р. по день фактичного розрахунку (01.12.2022 р.) за 782 днів, що становить 1063066,44 грн.;
- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на його користь матеріальну шкоду в розмірі 30 000 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 р. позовна заява була залишена без руху та встановлено позивачу строк десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, а саме: заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності цих причин.
На виконання ухвали суду від 12.12.2022 р., позивачем 13.12.2022 р. надано заяву про поновлення пропущеного строку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.01.2023 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
17 січня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що згідно довідки про нараховане грошове забезпечення позивачу, встановлено, що в останні два місяці його служби (липень 2020 року, серпень 2020 року) позивач отримав грошове забезпечення 40 239,87 грн. та 40 782,37 грн. відповідно. В липні був 31 календарний день, у серпні 31 календарний день. За таких обставин, як зазначено у довідці, для обчислення середнього заробітку з 10.09.2020 р. до дня повної фактичної виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні з військової служби необхідно застосовувати показник 1 359,42 грн. Позивача звільнено зі служби з 10.09.2020 р., отже, строк несвоєчасно сплачених сум з компенсації відпустки становить з 11.09.2020 (наступний день за днем остаточного розрахунку про звільненні) по 01.12.2022 р. (день здійснення остаточного розрахунку при звільнення) складає 782 дні, враховуючи розмір середньоденного грошового забезпечення, який згідно з довідкою (розрахунковим листом) від 29.09.2020 р. №14-290 вих-20 становить 1 359,42 грн. Так, істотність частки невиплачених сум грошового забезпечення 10 321, 94 грн. у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 11.09.2020 по 01.12.2022 - 1 063 066,44 грн. (782 х 1 359,42) становить 0,97 % (10 321,94 / 1 063 066,44 грн.) х 100%). Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки розраховується наступним чином: 1 359,42 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,97 % = 13,18 грн. - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 13,18 грн. х 307 (782-475 днів затримки розрахунку) = 4046,26 грн. Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку може бути виплачений позивачу у розмірі 4046,26 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача. Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити, що позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами, що Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил заподіяно позивачу моральної шкоди.
17 січня 2023 року від відповідача надійшло клопотання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
В підготовче судове засідання 16.02.2023 р. всі викликані сторони з`явились.
Наступне судове засідання призначено на 16.03.2023 р. о 16:00 год.
17 лютого 2023 року від позивача надійшло клопотання про звільнення його від сплати судового збору, в якому останній зазначив, із посиланням на п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та практику Верховного Суду, що ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій; особи з інвалідністю внаслідок війни; учасники війни. Тобто позивачі як ветерани війни інваліди війни 3 групи мають право на пільги, встановлені законодавством України для вказаної категорії осіб, зокрема і на звільнення від сплати судового збору.
В підготовче судове засідання 16.03.2023 р. всі викликані сторони з`явились.
В судове засідання 13.04.2023 р. всі викликані сторони з`явились.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.
Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил від 10.09.2020 р. №572к позивача звільнено з посади начальника відділу організації діловодства та матеріально-технічного забезпечення військової прокуратури об`єднаних сил.
Підставою прийняття зазначеного наказу є наказ Міністра оборони України від 09.09.2020 р. № 442, яким відповідно до пункту 18 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» та підпунктом «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника відділу організації діловодства та матеріально-технічного забезпечення військової прокуратури об`єднаних сил звільнено з військової служби у запас.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 23.10.2015 р. ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.11.2021 р. у справі № 200/10891/21 позов ОСОБА_1 до Офісу генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати належної заробітної плати (її складових) задоволено повністю, а саме:

- визнано дії Офісу Генерального прокурора та спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, з не нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 05.01.2016 р. до 01.03.2018 р. грошового забезпечення із застосування приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» протиправними;

- зобов`язано Офіс Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням надбавки за участь в антитерористичній операції за період з 05.01.2016 р. по 01.03.2018 р. з урахуванням приписів та періоду дії постанов кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008 р. № 260 та від 07.06.2018 р. № 260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням з урахуванням надбавки за участь в антитерористичній операції за період з 05.01.2016 р. до 01.03.2018 р.

Відповідно до довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 29.09.2020 р. № 14-290вих-20 середньоденний розмір грошового забезпечення на дату звільнення (10.09.2020 р.) становить 1359, 42 грн., середньомісячний розмір грошового забезпечення на дату звільнення (10.09.2020 р.) становить 40511,12 грн.

На виконання вказаного рішення суду позивачу 01.12.2022 р. здійснено перерахунок та виплату недорахованих коштів компенсації у розмірі 10321,94 грн.

Позивач, враховуючи несвоєчасність повного розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020 р. по 01.12.2022 р., звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Згідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 року у справі № 2340/4192/18 та від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.

При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Що стосується позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, що у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 10.09.2020 р., відповідачем не було виплачено всі суми грошового забезпечення, що підлягали виплаті, зокрема, своєчасно не виплачено 10 321,94 грн., які були виплачені лише 01.12.2022 р. на виконання судового рішення.

Відповідно до пункту 242 Положення Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати належить рахувати з 16.04.2020 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил №14-290 вих-20 від 29.09.2020 р., середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2 останні місяці, що передують даті звільнення, складає 1306,81 грн., виходячи із розрахунку 40239,87 грн. (розмір грошового забезпечення за липень 2020 року) + 40782,37 грн. (розмір грошового забезпечення за серпень 2020 року) = 81022,24 грн. / 62 (сума календарних днів за липень та серпень 2020 року).

Затримка розрахунку при звільненні становить 812 календарний день (період з 11.09.2020 р. по 01.12.2022 р.).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 1 061 129,72 грн. (середньоденне грошове забезпечення 1306,81 грн. х 812 календарних днів).

Водночас, суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 р. по справі № 711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи розмір індексації грошового забезпечення та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Як встановлено, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.11.2021 р. у справі № 200/10891/21 позивачу було виплачено 10321,94 грн.

Істотність частки індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: (частка компенсації за надбавку за вислугу років за період з 11.09.2020 р. по 01.12.2022 р. ) 10321,94 / 1 061 129,72 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 11.09.2020 р. по 01.12.2022 р. (812 день) х 100 = 0,97%

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,97% становить: 1306,81 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,97% х 812 (кількість днів затримки) = 10 296,16 грн.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 10 296,16 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім розміром грошового забезпечення.

Обраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Крім того, позивачем було заявлено клопотання в якому він просить замінити відповідача з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (ідентифікаційний , вул.Маяковського, буд.21, м.Краматорськ, Донецька область, 84333) на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону (ідентифікаційний , вул.Маяковського, буд.21, м.Краматорськ, Донецька область, 84333).

В обґрунтування вказано клопотання зазначив, що 17.03.2023 р. наказом Генерального прокурора №74 внесенні зміни до наказу Генерального прокурора від 05.02.2020 р. №66 зокрема відповідно до п. 4 щодо перейменування юридичної особи «Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил - на правах обласної прокуратури» на юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону - на правах обласної прокуратури» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадянських формувань.

З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе замінити відповідача з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (ідентифікаційний , вул.Маяковського, буд.21, м.Краматорськ, Донецька область, 84333) на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону (ідентифікаційний , вул.Маяковського, буд.21, м.Краматорськ, Донецька область, 84333), оскільки відбулося лише перейменування юридичної особи, без проведення реорганізації та/або зміни ідентифікаційного коду юридичної особи.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 30 000 грн., суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Постановою пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

З вищевказаного вбачається, що обов`язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно - наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.

З тексту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування стягнення компенсації за моральну шкоду позивач посилається на те, що питання належної компенсації вирішувалось у двох судових справах № 200/12191/21 та № 200/2030/21. Наявнісь моральної шкоди позивач мотивує тим, що неправомірні дії та бездіяльність відповідача призвели до того, що він двічі був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, бездіяльність відповідача створила психічне напруження очікуванням рішення відповідача. Крім того, позивач зазнав розчарування в діяльності відповідача, що створило додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією, а захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту та особистого життя, тому просить компенсувати йому моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Однак, на підтвердження того, що моральної шкоди у наведеній сумі позивач зазнав саме внаслідок протиправних дій та бездіяльності відповідача, позивачем жодних доказів надано не було.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що дії відповідача заподіяли йому моральну шкоду, а саме, не надано належних пояснень того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

В матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн., спричиненої внаслідок протиправних дій відповідача, а тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.

Керуючись ст. 241-246, 250 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити відповідача з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (ідентифікаційний , вул.Маяковського, буд.21, м.Краматорськ, Донецька область, 84333) на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону (ідентифікаційний , вул.Маяковського, буд.21, м.Краматорськ, Донецька область, 84333).

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 10 296,16 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 21.04.2023 р.

Суддя А.В. Савченко