Справа № 160/1322/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року Справа № 160/1322/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним рішення №32 від 22.11.2022р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

19.01.2023р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 30.01.2023р., просить:

- визнати незаконним рішення відповідача-1 №32 від 22.11.2022р.;

- зобов`язати відповідача-2 зарахувати до спеціального стажу роботи період з 15.03.2004р. по 26.04.2015р., з 17.04.2015р. по 30.09.2017р. та призначити позивачеві пенсію за віком згідно з п.2 ч.2 ст.114 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на п`ять років з моменту подання заяви про призначення такої пенсії 14.11.2022р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.11.2022р. він звернувся до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на п`ять років, проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №32 від 22.11.2022р. позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років на підставі п.2-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому, у рішенні зазначено, зокрема, про те, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 15.03.2004 по 16.04.2015, з 17.04.2015 по 30.09.2017, оскільки підтвердження періодів роботи, що зараховується до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії. Позивач вважає таке рішення відповідача-1 незаконним, оскільки він звернувся до пенсійного органу щодо призначення пенсії на пільгових умовах, так як посади, на яких позивач працював входять до Списку №2 та дають йому право на призначення саме такої пенсії, а не вислугу років, як зазначено в оспорюваному рішенні; основним документом, що підтверджує трудову діяльність працівника є трудова книжка та записами в трудовій книжці позивача підтверджується пільговий стаж позивача.

Ухвалою суду від 14.02.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідачів-1, 2, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.29).

01.03.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вимог вказаної ухвали суду, від відповідача-1 (Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області) надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що пенсія за вислугу років згідно з статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-ХІІ може бути призначена лише особам, які мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений відповідними статтями Закону №1788-ХІІ, станом на 11 жовтня 2017 року; згідно з пунктом 3 Порядку № 18-1 підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років та періодів роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії; страховий стаж позивача становить 38 років 7 місяців 10 днів, спеціальний стаж роботи станом на 11.10.2017 відсутній; до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 17.07.1995 по 09.10.1995, оскільки відсутня повна дата наказу про прийняття на роботу; до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 15.03.2004 по 16.04.2015, з 17.04.2015 по 30.09.2017, оскільки підтвердження періодів роботи, що зараховується до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії; відповідно до пункту 2.4 Порядку №22-1 та статтею 7 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію; відсутні будь-які підстави для призначення позивачу пенсії відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV в зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку, так як в трудовій книжці позивача відсутні записи про: наявність у відповідному списку виробництв, робіт, професій і посад, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, професії (посади), яку обіймала позивач, роботи, яку він виконував; зайнятість на вказаних роботах протягом повного робочого дня; підтвердження шкідливих умов праці працівників за результатами атестації робочих місць, а до 21.08.1992 підтвердження документами відповідних умов праці, довідку для підтвердження спеціального трудового стажу відповідно пункту 20 Порядку № 637 позивачем не надано. Окрім того, відповідач-1 посилається на свої дискреційні повноваження у спірних правовідносинах. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач-1 посилається на постанови суду апеляційної інстанції (а.с.37-47).

10.03.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача-2 (Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову позивача в повному обсязі посилаючись на те, що відсутні правові підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити певні дії, оскільки заява позивача від 14.11.2022р. про призначення пенсії за вислугою років згідно п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не розглядалася та не вчинялося будь-яких дій або бездіяльності щодо позивача, а проживання позивача на території, яку обслуговує Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки визначальним фактор є визначення органу яким саме було прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення з позовом до суду (а.с.87-90).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 17.04.2023р. по 21.04.2023р. включно у щорічній відпустці, рішення у даній адміністративній справі приймається 24.04.2023р.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

14.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років, до якої, зокрема, додав копії трудової книжки, документи про стаж згідно Порядку №637 від 12.08.1993р., що підтверджується копіями вказаної заяви та розписки-повідомлення, наявними у справі (а.с.109-110).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №32 від 22.11.2022р. позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років на підставі п.2-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому, у рішенні зазначено, зокрема, про те, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 15.03.2004 по 16.04.2015, з 17.04.2015 по 30.09.2017, оскільки підтвердження періодів роботи, що зараховується до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.19,124).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача-1 №32 від 22.11.2022р., у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушене право на належне пенсійне забезпечення шляхом визнання такого рішення незаконним та зобов`язання відповідача-2 зарахувати до спеціального стажу роботи період з 15.03.2004р. по 26.04.2015р., з 17.04.2015р. по 30.09.2017р. та призначити позивачеві пенсію за віком згідно з п.2 ч.2 ст.114 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на п`ять років з моменту подання заяви про призначення такої пенсії 14.11.2022р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058) встановлено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається, зокрема, працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу, зокрема, з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, зокрема, чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи.

Пунктом 3 "Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України за № 383 від 18.11.2005р., передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.

При цьому, згідно п.2 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005р. №383 Про затвердження порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, під повним робочим днем слід вважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу.

Відповідно до статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що чоловіки мають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058 (за Списком №2) після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років (з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків), з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, передбачених Списком №2, за умови повного робочого дня на відповідних роботах, але не менше 80% робочого часу, та за результатами атестації робочих місць, а за відсутності у трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

При цьому, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Так, як вбачається з матеріалів справи, у період з 15.03.2004р. по 16.04.2015р. позивач працював в ПАТ «Дніпропетровський металургійний завод імені Комінтерну» на посадах помічних машиніста тепловоза та машиніста тепловоза, що підтверджуються відомостями, наведеними у копії трудової книжки позивача (а.с.10-17,95-99,107).

При цьому, ПАТ «Дніпропетровський металургійний завод імені Комінтерну» було припинено у зв`язку з банкрутством, що підтверджується змістом довідки Дніпровської міської ради №8/1-367 від 19.02.2021р. щодо передачі документів на зберігання (а.с.106).

Також, зокрема, у період з 17.04.2015р. по 30.09.2017р. позивач працював у ТОВ «ДМЗ КОМІНМЕТ» за професією машиніст тепловозу, що підтверджується змістом копій трудової книжки та довідки №87/1 від 09.11.2022р. про підтвердження трудового стажу позивача (а.с.10-17, 95-99, 105).

14.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років, до якої надав, зокрема, трудову книжку, копії довідок ТОВ «ДМЗ КОМІНМЕТ» №87/1, №87 від 09.11.2022р. на підтвердження роботи позивача за професією машиніста тепловозу, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», довідки Дніпровської міської ради від 19.02.2021р. щодо передачі документів на зберігання, договору №1 зберігання документів, що підтверджується копіями вказаної заяви, розписки-повідомлення та довідок, наявними у справі (а.с.109,110,105-108).

Разом з тим, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №32 від 22.11.2022р. позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років на підставі п.2-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому, у рішенні зазначено, зокрема, про те, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 15.03.2004 по 16.04.2015, з 17.04.2015 по 30.09.2017, оскільки підтвердження періодів роботи, що зараховується до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.19,124).

Так, судом встановлено, що механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника визначено постановою правління Пенсійного фонду України №18-1 від 10.11.2006р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 24.11.2006р. за №1231/13105 (далі Постанова №18-1).

Згідно до п.3, п.4 Постанови №18-1 визначено, що підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років та періодів роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії (далі - Комісії). Комісії створюються, зокрема, при головних управліннях Пенсійного фонду України в областях.

Пунктом 11 Порядку №18-1 визначено, що із заявою про підтвердження стажу роботи заявник може звернутись до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України незалежно від території обслуговування цього органу.

Для підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, до заяви додаються:

- документи, які підтверджують факт припинення підприємства, установи, організації в результаті їх ліквідації (у тому числі архівні) - щодо підприємств, установ, організацій, ліквідованих до 01 липня 2004 року та/або щодо яких відсутні дані про проведення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр);

- трудова книжка;

- документи (за наявності), видані архівними установами, зокрема: довідка про заробітну плату; копії документів про проведення атестації робочих місць; копії документів про переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати.

Заявник (його представник) може додатково подавати інші документи про стаж роботи.

При цьому, п.12 Порядку №18-1 встановлено, що територіальні органи Пенсійного фонду України надають заявникам допомогу у зборі необхідних документів та отриманні через портал електронних сервісів юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, витягу з Єдиного державного реєстру в електронній формі для підтвердження стажу роботи.

Разом з тим, матеріали відмовної пенсійної справи позивача, які надані відповідачем-2, не містять відомостей щодо того, що позивача було повідомлено про необхідність подання відповідної заяви про підтвердження стажу роботи позивача у період з 15.03.2004р. по 16.04.2015р. в ПАТ «Дніпропетровський металургійний завод імені Комінтерну» (яке є припиненим) згідно Порядку №18-1, а також і інформації щодо того, що позивач відмовився таку заяву складати та подавати.

Окрім того, судом враховується і те, що ТОВ «ДМЗ КОМІНМЕТ», в якому позивач працював, зокрема, у період з 17.04.2015р. по 30.09.2017р. (та продовжує працювати) є діючим, а відповідно, посилання відповідача-1 в оскаржуваному рішенні на те, що до спеціального стажу не зараховано, зокрема, період роботи з 17.04.2015 по 30.09.2017, оскільки підтвердження періодів роботи, що зараховується до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії (а.с.19,124) є безпідставним та суперечить положенням Порядку №18-1.

Також, щодо необхідності обґрунтування пенсійним органом мотивів, з яких він приходить до висновку про не зарахування стажу особам до пільгового зазначено і у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що вищенаведене оспорюване рішення пенсійного органу прийнято відповідачем-1 без врахування вищенаведених обставин, тому підлягає визнанню судом протиправним.

У відповідності до ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачами не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийняття пенсійним органом рішення №32 від 22.11.2022р., з урахуванням норм вищенаведеного законодавства та обставин встановлених судом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем-1 рішення №32 від 22.11.2022р., суд приходить до висновку, що відповідач-1, прийнявши наведене рішення, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, суд приходить до висновку, що прийнявши оспорюване рішення №32 від 22.11.2022р., відповідач-1 порушив права позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 №32 від 22.11.2022р., у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у вказаній частині підлягають задоволенню із виходом за межі позовних вимог з урахуванням повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9,245 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи із способів захисту порушеного права, визначених у ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, слід зобов`язати відповідача-2 зарахувати до спеціального стажу роботи позивача періоди з 15.03.2004р. по 26.04.2015р., з 17.04.2015р. по 30.09.2017р., а також і повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії за вислугу років від 14.11.2022р. та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, враховуючи те, що судом встановлено протиправність оскаржуваного рішення №32 від 22.11.2022р., яким позивачеві відмовлено у призначені пенсії за вислугою років у зв`язку із не зарахуванням спірних періодів роботи позивача до спеціального стажу, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України та способів захисту порушеного права, визначених у ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача-2 зарахувати до спеціального стажу роботи позивача періоди з 15.03.2004р. по 26.04.2015р., з 17.04.2015р. по 30.09.2017р., а також і повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії за вислугу років від 14.11.2022р. та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

При цьому, судом критично надається оцінка доводам відповідача-2 у відзиві на позовну заяву про те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не розглядалася та не вчинялося будь-яких дій або бездіяльності щодо позивача, а проживання позивача на території, яку обслуговує Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки визначальним фактор є визначення органу яким саме було прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення з позовом до суду, з огляду на наступне.

Так, п.4.10 Постанови правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005р. (зі змінами) встановлено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид, електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Тобто, за приписами п.4.10 Постанови правління ПФУ №22-1 визначено, що електронна пенсійна справа повертається до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання особи, яка звернулась за призначенням пенсії, з метою подальшого взяття такої особи на пенсійний облік та виплати їй пенсії.

З аналізу наведеної норми та застосувавши аналогію закону, вбачається, що електронна відмовна пенсійна справа позивача, після розгляду відповідачем-1 заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років, засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання позивача, тобто, у даному випадку, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, факт передання відповідачем-1 електронної пенсійної справи позивача після прийняття спірного рішення до відповідача-2 підтверджується і самим відповідачами-1, 2 у відзивах та матеріалами справи, за якими встановлено, що матеріали пенсійної справи позивача перебувають у відповідача-2.

А відповідно, відповідач-1, за відсутності у нього матеріалів пенсійної справи, позбавлений можливості відновити порушене право позивача шляхом прийняття рішення.

За викладеного, суд приходить до висновку, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (в розпорядженні якого перебуває як паперова так і електронна відмовна пенсійна справа позивача) має як обов`язок, так і фізичну можливість виконати зобов`язальну частину судового рішення, прийнятого за результатами розгляду цієї справи, а відповідно, вищенаведені доводи відповідача-2 є безпідставними та необґрунтованими.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача-2 призначити позивачеві пенсію за віком згідно з п.2 ч.2 ст.114 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на п`ять років з моменту подання заяви про призначення такої пенсії 14.11.2022р., оскільки 14.11.2022р. позивач звертався до пенсійного органу із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років, що підтверджується змістом її копії (а.с.109), тобто, із наведених встановлених судом обставин, можна дійти висновку, що позивач із заявою саме про призначення йому пенсії за віком згідно з п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058 (за Списком №2) до пенсійного органу не звертався та пенсійним органом жодних рішень про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 не приймались, таких доказів матеріали справи не містять.

А відповідно, оскільки судом встановлені факти того, що пенсійним фондом не розглядалася заява позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2, так як така заява позивачем не подавалась, і підстави для зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме: зобов`язання призначити пенсію за віком по Списку №2 у адміністративного суду відсутні.

Отже, у наведеній частині позовних вимог позивача слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню солідарно за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанцій до платіжної інструкції №15708 від 05.01.2023р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 715 грн. 73 коп., виходячи із розрахунку: (1073,60 грн./3)*2 (а.с.5,28а).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним рішення №32 від 22.11.2022р. та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №32 від 22.11.2022р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди його роботи з 15.03.2004р. по 26.04.2015р., з 17.04.2015р. по 30.09.2017р., а також і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому пенсії за вислугу років від 14.11.2022р. та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Смілянська, 23; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 715 грн. 73 коп. (сімсот п`ятнадцять грн. 73 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва