Справа № 320/16157/21
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2023 року № 320/16157/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області (далі також - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність гр. України ОСОБА_1 » від 10 вересня 2021 року № 494.3/52;

- зобов`язати Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області на найближчій сесії прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1211 га, яка розташована у АДРЕСА_2, кадастровий номер :01:002:0077, у власність ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю відмови Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області позивачу у затвердженні проекту відведення вказаної вище земельної ділянки. На думку позивача, відповідачем не було жодним чином обґрунтовано таке рішення.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у наданому суду відзиві. Зокрема вказує, що відповідна земельна ділянка знаходиться на території, яка відповідно до затвердженого Генерального плану поєднаного з детальним планом частини села Гореничі є територією об`єктів обслуговування торгівлі та інших видів підприємницької діяльності, а тому така земельна ділянка не може бути надана у власність із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи,рішенням № 5/221 від 02 вересня 2020 року Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_1 наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,15 га, яка розташована у АДРЕСА_2.

Відповідно до Рішення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 09 грудня 2020 року № 17 «Про початок реорганізації Гореницької сільської ради шляхом приєднання до Білогородської сільської ради» село Гореничі Києво-Святошинського району Київської області в результаті адміністративної реформи перебуває в складі Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.

Позивачем 15 вересня 2020 року було укладено договір з товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРІ-ІНВЕСТ» про виконання проектно-вишукувальних робіт: підготовка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1211 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.?

На виконання зазначеного договору ТОВ «МЕРІ-ІНВЕСТ» розроблено проектну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1211 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Вищезазначену проектну документацію із землеустрою було погоджено у міськрайонному управлінні у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь Головного управління Держгеокадастру у Київській області. Висновок про розгляд документації із землеустрою від 08 жовтня 2020 року є частиною проектної документації із землеустрою.

Відомості про земельну ділянку площею 0,1211 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 були внесені до Державного земельну кадастру з присвоєнням кадастрового номеру :01:002:0077.

31 серпня 2021 року ОСОБА_1 до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області було подано заяву б/н (вх. № Б-3643 від 31 серпня 2021 року) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,1211 га, яка розташована у АДРЕСА_2, кадастровий номер :01:002:0077 (далі - земельна ділянка). Разом із заявою позивачем поданий проект землеустрою та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

10 вересня 2021 року Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області було прийнято рішення № 494.3/52 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність гр. України ОСОБА_1 ».

Мотивом прийняття такого рішення, згідно його змісту, є невідповідність поданого проекту землеустрою наявній, затвердженій містобудівній документації, без уточнення в чому саме полягає така невідповідність.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини9 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Тобто положення ЗК України не містять правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його розроблення на підставі вимог частин 6 та 7 статті 118 ЗК України. При цьому перевірка на відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку має здійснюватися саме на етапі вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Більше того, положення ЗК України, чинні у період до прийняття оскаржуваного рішення, проте які діяли на момент прийняття рішення № 5/221 від 02 вересня 2020 року Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передбачали необхідність погодження такого проекту в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

В свою чергу стаття 186-1ЗК України передбачала, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

При цьому, частина 9 статті 118 ЗК України, у редакції, що була чинна до 27 травня 2021 року, передбачала, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Тобто єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою на той час могло бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України норми цього Кодексу, у редакції до 27 травня 2021 року, не містили. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів мала здійснюватися виключно на етапі погодження такого проекту, прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладений у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 січня 2020 року у справі № 316/979/18, від 27 січня 2021 року у справі № 560/1334/19, від 01 лютого 2021 року у справі № 560/1282/19, від 16 вересня 2021 року у справі № 260/18/19, від 13 вересня 2022 року у справі № 369/2390/18.

Таким чином суд доходить висновку, що навіть на час прийняття рішення № 5/221 від 02 вересня 2020 року Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та погодження такого проекту у визначеному статтею 186-1 ЗК України порядку, уповноваженими на те органами не було встановлено обставин невідповідності проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Як було встановлено вище, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідач не був уповноважений відмовляти у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав невідповідності проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, так як чинне на той момент правове регулювання передбачало, що вказані обставини є підставою для відмови особі виключно на етапі вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Враховуючи наведене та оскільки у період до 27 травня 2021 року (внесення зазначених змін до ЗК України) позивачем було погоджено відповідний проект землеустрою у визначеному законом порядку, суд вважає безпідставним та протиправним оскаржуване рішення відповідача про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_1 .

Окремо суд зазначає про те, що в оскаржуваному рішенні відповідачем не зазначено конкретних підстав того, чому клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою залишено без задоволення. Суд зазначає, що рішення з цього приводу має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних, підстав для цього.

Вимогами частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№29979/04) визнав низку порушень - пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб.

Судом встановлено, що у відзиві відповідач посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято правомірно з огляду на те, що відповідна земельна ділянка знаходиться на території, яка згідно затвердженого Генерального плану поєднаного з детальним планом частини села Гореничі є територією об`єктів обслуговування торгівлі та інших видів підприємницької діяльності, а тому така земельна ділянка не може бути надана у власність із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства

Надаючи оцінку наведеним у відзиві аргументам відповідача, суд зазначає, що вони не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки їх не було враховано відповідачем при прийнятті спірного рішення, а вказані відповідачем обставини не були предметом дослідження у спірному рішенні. Доказів, що свідчать про протилежне, відповідачем до суду не надано.

У вказаному вище рішенні відповідача від 10 вересня 2021 року № 494.3/52 відсутнє зазначення про те, які порушення виявив відповідач у поданому позивачем проекті землеустрою, що відповідно до закону не надають підстав для його затвердження, або з яких саме мотивів та підстав надана відмова у затвердженні проекту землеустрою, як і відсутнє посилання на конкретні норми законів, інших нормативно-правових актів, які застосовано при прийнятті рішення про відмову.

Зазначене додатково підтверджує, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у затвердженні технічної документації за клопотанням позивача, діяв протиправно, а тому позовні вимоги про скасування такого рішення підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача на найближчій сесії прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає таке.

Дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно з законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Як зазначено вище, наведена відповідачем у рішенні від 10 вересня 2021 року № 494.3/52 підстава для відмови у затвердженні проекту є необґрунтованою та незаконною. Оскільки інших законних підстав для відмови відповідач не навів, суд доходить висновку про відсутність у відповідача повноважень діяти на власний розсуд. Отже і відсутні перешкоди у прийнятті рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки.

Вказаний спосіб захисту порушеного права відповідає положенням частини 4 статті 245 КАС України є належним та ефективним, забезпечує позитивне вирішення його питання без невиправданих зволікань.

Наведена позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, наведеною у його постанові від 13 вересня 2022 року у справі № 369/2390/18.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення не відповідає наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 816, 00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; НОМЕР_1 ) до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області (08140, Київська область, Бучанський район,село Білогородка, вулиця Володимирська, будинок 33; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність гр. України ОСОБА_1 » від 10 вересня 2021 року № 494.3/52.

Зобов`язати Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області на найближчій сесії прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1211 га, яка розташована у АДРЕСА_2, кадастровий номер :01:002:0077, у власність ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 1 816, 00 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.