Справа № 160/3880/23
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2023-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2023 року Справа № 160/3880/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, заступника начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Нароваткіної Тетяни Олександрівни про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
28.02.2023 р. ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, заступника начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Нароваткіна Тетяна Олександрівна, в якому просить:
- визнати відмову Нароваткіної Т.О. заступника начальника ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області прийняти заяви про виконання вимог виконавчого листа у справі № 2а-364/11 від 13.01.2022 р. (державна та додаткова пенсії з 24.02.2009 р. по 02.07.2019 р.) на користь ОСОБА_1 борг - 796434,00 гри, наданих Романовим В.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 за довіреністю з причин не засвідчення нотаріусом копій довіреностей представнику Романнову В.П. - протиправними.
- зобов`язати Нароваткіну Т.О. заступника начальника ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області прийняти заяви Романова В.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 про виконання вимог виконавчого листа у справі № 2а-364/11 від 13.01.2022 р. (державна та додаткова пенсії з 24.02.2009 р. по 02.07.2019 р.) на користь ОСОБА_1 борг - 796434.0 грн. з урахування копій довіреностей, які завірені представником Романовим В.П.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
17.03.2023р. представником Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив, що встановлюючи відповідача посадову особу, а саме заступника начальника Головного управління, позивачі фактично не дотримуються норм щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень, а виокремлюють особу котра на їх думку повинна відповідати за вчинені суб`єктом дії. Таким чином, якщо позивачі виокремлюють посадову особу суб`єкта владних повноважень, котра на їх думку винна у вчиненні незаконних дій, щодо їх звернення то позивачам потрібно було дотримуватись ст. 17 Закону та звернутись із відповідною скаргою на посадову особу, до органу вищого рівня, а саме до Державної казначейської служби України. Окрім того, звертаємо увагу суду, що жодною довіреністю котрі були надані представником Романовим В.П. не передбачено право представника засвідчувати копії документів для подальшого звернення в органи державної влади.
Другий відповідач - заступник начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Нароваткіної Тетяни Олександрівни відзив на позовну заяву не надав. Ухвалу про відкриття провадження отримав 14.03.2023р., що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до наступного висновку.
14.10.2022р. представником позивача, Романовим В.П., направлено до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області заяву щодо безспірного списання коштів з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області згідно виконавчого листа в справі № 2а-364/11 від 13.01.2022р.
Позивач вважає, що Нароваткіна Т.О. протиправно відмовила її представнику Романову В.П. у виконанні вимог виконавчого листа в справі № 2а-364/11 від 13.01.2022р., що й стало підставою для звернення до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1ст. 1 Закону України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян»(далі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно ст. 3 Закону № 393/96-ВРпід зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріпленихКонституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Як вбачається зі ст. 5 Закону № 393/96-ВР, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Згідно ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідно до ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Статтею 20 Закону393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
З матеріалів справи встановлено, що представник позивача 14 жовтня 2022 року звернувся до в.о. начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Нароваткіної Т.О. з заявою щодо стягнення з боржника коштів на виконання виконавчого листа від 13.01.2022р. №2-а-364/10.
Заява представника позивача за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону № 393/96-ВР.
Отже, фактично заяву Романова В.П. від 14.10.2022 року, якого уповноважила позивач вчиняти ряд дій, не було досліджено по суті з приводу виконання судового рішення по справі № 2-а-364/10, з причин не засвідчення нотаріусом копії посвідченої нотаріусом довіреності на ім`я Романова В.П.
Щодо ненадання до заяви від 14.10.2022 року представником позивачів копії довіреності засвідченої нотаріально, слід зазначити наступне.
Відповідно до частини другої статті 75 Закону України «Про нотаріат», вірність копії документа, виданого громадянином, засвідчується у тих випадках, коли справжність підпису громадянина на оригіналі цього документа засвідчена нотаріусом або посадовою особою органу місцевого самоврядування чи підприємством, установою, організацією за місцем роботи, навчання, проживання чи лікування громадянина.
Згідно з підпунктом 10 статті 34 Закону засвідчення вірності копій документів і виписок з них покладається на нотаріусів.
Визначення довіреності міститься у частині третій статті 244 Цивільного кодексу України(далі -ЦК), за якою довіреність - це письмовий документ, що видається довірителем представнику для засвідчення його повноважень перед третіми особами в процесі здійснення представництва.
За Конституцією України особа може діяти у порядку та у спосіб, що не заборонений законом, а органи державної влади - навпаки, лише у спосіб, що передбачений законом.
Відповідно до положень статті 238 ЦК представник (у тому числі і за довіреністю юридичної особи) може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Законодавством не встановлено жодних обмежень щодо зазначення у змісті довіреності посилання на уповноваження представника на засвідчення копій документів, у тому числі й довіреності, а також щодо подання таких копій до будь-якого підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, державних органів, суду.
Зважаючи на вищевикладене, у разі коли до адміністративного суду звертається представник юридичної особи, закон не встановлює обов`язок засвідчення копій довіреності на представництво нотаріусом або ж безпосередньо керівником юридичної особи, що видав довіреність.
Аналогічна правова позиція щодо відсутності обов`язку засвідчення копії довіреності на представництво нотаріусом, що видав довіреність міститься в постанові від 04.12.2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/5500/18.
Так, у вказаній постанові по справі № 826/5500/18 Велика Палата Верховного Суду дослідила питання належного посвідчення довіреностей, наданих до суду представником та зазначила, зокрема, про таке.
Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.
Визначаючи чи у законний спосіб здійснено засвідчення копії довіреності, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що законодавством не встановлено жодних обмежень щодо зазначення у змісті довіреності посилання на уповноваження представника на засвідчення копій документів, у тому числі й довіреності, а також щодо подання таких копій до будь-якого підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, державних органів, суду. У разі коли до адміністративного суду звертається представник юридичної особи, закон не встановлює обов`язок засвідчення копій довіреності на представництво нотаріусом або ж безпосередньо керівником юридичної особи, що видав довіреність.
Тлумачення положень статті 59 КАС України в протилежному аспекті, на думку Великої Палати Верховного Суду, є неправомірним обмеженням права на доступ до правосуддя. Наведене випливає і з практичної реалізації нотаріального посвідчення копій довіреності та (або) посвідчення копій довіреності керівником юридичної особи, що її видав, пов`язаної із настанням збитків матеріального характеру, часовими затратами та ін. Таке неправомірне обмеження права на доступ до суду полягає у надмірному формалізмі.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду слід вважати підтвердженими повноваження представника на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності у ній відповідного застереження на вчинення певної дії.
Отже, представник вправі подавати копію довіреності на підтвердження своїх повноважень, така копія довіреності може бути засвідчена ним самостійно, але беззаперечним є той факт, що в такому разі копія довіреності має бути засвідчена, зокрема, представником самостійно.
Також Законодавством не встановлено жодних обмежень щодо зазначення у змісті довіреності посилання на уповноваження представника на засвідчення копій документів, у тому числі й довіреності, а також щодо подання таких копій до будь-якого підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, державних органів, суду.
Верховний Суд наголосив, що під час вирішення питання відповідності копії документу, що підтверджує повноваження представника, вимогам ст. 59 КАС України слід уникати зайвого формалізму, як-от констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) доказів щодо повноважень особи, яка засвідчила копію довіреності.
Аналогічні правові позиції також викладено у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі№ 826/9584/18, від 31 липня 2019 року у справах№ 140/123/19,№ 760/3444/19, від 18 січня 2019 року у справі№ 826/2795/18, від 11 листопада 2020 року у справі№ 813/4805/17, від 11 лютого 2021 року у справі№ 640/9407/19та в постанові від 07 квітня 2021 року у справі№ 0340/1909/18.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд приходить до висновку, що з метою уникання зайвого формалізму щодо відсутності в матеріалах заяви доказів щодо повноважень особи, яка засвідчила копію довіреності та враховуючи відсутність прямих застережень позивача у довіреності Романову В.П. щодо заборони засвідчувати копію такої довіреності, дії щодо відмови розглянути по суті заяву представника позивача від 14.10.2022 року з причин не засвідчення нотаріусом копії довіреності представника є протиправними.
Щодо суб`єкта владних повноважень, чиї дії призвели до порушення прав позивача, слід зазначити таке.
Органи Державної казначейської служби України у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України та зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень, що передбачені діючим законодавством України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положення про Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області затверджене наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 року № 120 (у редакції наказу Державної казначейської служби України 10.05.2018 року № 141) Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної казначейської служби України.
Головне управління Казначейства підпорядковане Державній казначейській службі України.
Головне управління Казначейства у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, дорученням Прем`єр міністра України, наказами Міністерства фінансів України, дорученням Міністра фінансів України, його першого заступника та заступників, наказами казначейства, дорученнями Голови Казначейства актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 13 Положення про Головне управління, Начальник Головного управління Державної казначейської служби України:
- здійснює керівництво Головним управлінням казначейства, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності;
- організовує та забезпечує виконання Головним управлінням Казначейства Конституції та законів України. Постанов Верховної Ради України, прийнятих відповдіно до Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, доручень Прем`єр-міністра, наказів Міністерства фінансів України, доручень Міністра, його першого заступника та заступників, наказів Казначейства, доручень Голови Казначейства, розпоряджень місцевої державної адміністрації;
- вносить Голові Казначейства пропозиції щодо пріоритетів роботи Головного управління Казначейства і шляхів виконання покладених на нього завдань, подає на затвердження попередньо погоджені із головами відповідних місцевих державних адміністрацій плати роботи Головного управління Казначейства й управлінь Казначейства (річні, піврічні);
- звітує перед Головною Казначейства про виконання покладених на Головне управління Казначейства завдань та планів роботи;
- здійснює добір кадрів у Головному управлінні Казначейства;
- організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників;
- призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних підрозділів, інших державних службовців та працівників Головного управління Казначейства, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності (крім своїх заступників);
- затверджує положення про структурні підрозділи Головного управління Казначейства та посадові інструкції працівників;
- порушує перед Головою Казначейства питання про присвоєння рангів державних службовців своїм заступникам, а також щодо заохочення та притягнення їх до відповідальності;
- розподіляє обов`язки між своїми заступниками;
- підписує накази Головного управління Казначейства;
- здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.
Так, дії та бездіяльність державного органу або його працівника (державного службовця) можуть бути оскаржені особою, яка вважає, що її права порушено.
Статтею 40 Конституції України передбачено право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до статті 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 23 Закону України Про центральні органи виконавчої влади накази центрального органу виконавчої влади або їх окремі положення можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Так, законодавчо не виокремлено поняття суб`єкта владних повноважень та посадових осіб, котрі відповідають за дії чи бездіяльність органу державної влади, оскільки такий суб`єкт являє собою організацію осіб під керівництвом встановленим законодавчо.
Враховуючи викладене, належним відповідачем в даній справі є саме Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.
З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області розглянути по суті заяву представника ОСОБА_1 - Романова Валерія Петровича від 14.10.2022 року.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Таким чином, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
На час розгляду цієї справи відповідач заперечує право позивача на отримання відповіді на заяву від 14.10.2022 року, подану уповноваженою особою Романовим В.П. на підставі копії довіреності засвідченою самим представником, а не нотаріусом, однак, питання щодо наявності в розпорядженні відповідачів запитуваної інформації у межах цієї справи відповідачем та судом не досліджувалось, у зв`язку із тим, що по суті заява від 14.10.2022 року розглянута не була, а тому вимоги позивача в цій частині є передчасними. Суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, тому суд дійшов висновку про відмову в позові у частині вказаних позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду (частини перша і друга статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).
Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України за №845 від 3.08.2011року.
За правилами п.п.3,4 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій)
Органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів та забезпечують облік та зберігання виконавчих документів до їх виконання в повному обсязі або повернення стягувачу.
Враховуючи викладене, суд вважає достатнім для відновлення порушених прав позивачів зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 - Романова Валерія Петровича щодо безспірного списання коштів з ГУ ПФУ у Дніпропетровській області згідно виконавчого листа у справі № 2а-364/11 від 13.01.2022, яка надійшла 14.10.2022 року, з урахуванням висновків суду в даній справі.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Третій апеляційний адміністративний суд у постанові від 23.09.2022 року у справі № 160/1551/22.
Одночасно суд зазначає, що належним відповідачем у справі є саме ГУ ДКС України в Дніпропетровській області.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідачем не надано до суду належних доказів правомірності відмови у розгляді по суті заяви представника позивача від 14.10.2022 року.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
У зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору, розподіл судового збору не здійснюється.
Керуючись ст. 72-77, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною відмову Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області щодо розгляду по суті заяви представника ОСОБА_1 - Романова Валерія Петровича, поданої 14.10.2022 року.
Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 Романова Валерія Петровича з питання виконання вимог виконавчого листа у справі № 2а-364/11 від 13.01.2022 р. (державна та додаткова пенсії з 24.02.2009 р. по 02.07.2019 р.) на користь ОСОБА_1 , подану 14.10.2022р.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя С.В. Златін

Рішення не набрало законної сили

Суддя С.В. Златін