Справа № 761/43346/17
Суддя: Мальцев Д. О.
Дата ухвалення: 2022-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 8-а/761/2/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючий суддя Мальцев Д.О.,

секретар судового засідання Любченко Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення від 11 березня 2019 року за виключними обставинами по справі № 761/43346/17 за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил та закриття провадження по справі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення від 11 березня 2019 року за виключними обставинами по справі № 761/43346/17 за позовом ОСОБА_1 (заявник, позивач) до Київської митниці ДФС (відповідач 1), Державної фіскальної служби України (відповідач 2) про скасування постанов у справі про порушення митних правил та закриття провадження по справі.

У своїй заяві просить суд:

1.Переглянути Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю абзацу другого статті 485 Митного кодексу України.

2.За результатами перегляду Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами задовольнити цю заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, скасувати Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС і Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17 та закриття провадження у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17 задовольнити.

В обґрунтування поданої заяви зазначено, що існують виключні обставини для перегляду рішення суду. Зазначає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність абзацу другого статті 485 МК України, застосованого відповідачем 1 під час визначення розміру штрафу, накладеного на позивача в рамках справи про порушення митних правил № 0232/12500/17, та Шевченківським районним судом міста Києва при вирішенні справи № 761/43346/17, у якій розглядалися позовні вимоги про скасування відповідної постанови митного органу, є безумовною підставою для перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2022 матеріали заяви передані на розгляд судді Мальцева Д.О.

21.07.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. заяву залишено без руху та наданий строк заявнику для усунення недоліків.

12.08.2022 через підсистему «Електронний суд» від заявника надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення заяви без руху.

15 серпня 2022 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Заявник в судове засідання не з`явився, про дату місце та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про дату місце та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про дату місце та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Розглянувши подану заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до обставин справи, 21.09.2017 р. постановою відповідача 1 у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17 позивача (який займав посаду агента з митного оформлення вантажів та товарів митно-брокерського департаменту Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЕНД-С») було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 485 МК України, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що становить 1 241 821, 17 грн. За результатами оскарження цієї постанови в адміністративному порядку 20.10.2017 р. відповідач 2 залишив її без змін, а відповідну скаргу - без задоволення.

Вказані рішення органів доходів і зборів було вмотивовано тим, що позивач, пред`являючи 14.04.2017 р. на підставі Митної декларації №UA125010/2017/016427 до митного оформлення товар («Насіння соняшника для посіву») в митному режимі реекспорту, нібито не дотримався умов поміщення товарів у цей митний режим та заявив в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів у розмірі 413 940,39 грн. неправдиві відомості щодо його застосування.

11.03.2019 р. рішенням Шевченківського районного суду міста Києва в адміністративній справі № 761/43346/17 за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС і Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил №0232/12500/17 та закриття провадження в справі у задоволенні позовних вимог про скасування постанови відповідача 1 від 21.09.2017 р. і постанови відповідача 2 від 20.10.2017 р. щодо накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного Кодексу України - відмовлено повністю.

10.09.2019 р. колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі №761/43346/17. Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги та залишаючи оскаржуване судове рішення без змін, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про наявність у діях позивача ознак порушення митних правил, відповідальність за яке передбачена ст. 485 МК України («Дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів»).

Заявник зазначає, що ухвалюючи судові рішення по справі, і Шевченківський районний суд міста Києва, і Шостий апеляційний адміністративний суд керувалися насамперед положеннями ст. 485 МК України, згідно з якими «заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача

товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів».

В грудні 2019 року позивач звернувся до Конституційного Суду України із конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 485 МК України.

Оскаржуючи положення ст. 485 МК України в Конституційному Суді України, позивач виходив з того, що санкція відповідної норми обмежила гарантоване позивачу ст. 61 Конституції України право на індивідуалізацію його юридичної відповідальності.

Законодавець, не передбачивши можливості для позивача послатися в ході розгляду справи про порушення митних правил і під час судового розгляду на конкретні обставини вчинення правопорушення, майновий стан, а також на інші обставини, які могли б пом`якшити його відповідальність та вплинути на міру стягнення, тим самим допустив обмеження його конституційних прав. Не давши змоги позивачу добиватися призначення йому штрафу в розмірі, співмірному обставинам конкретного правопорушення, оскаржувана норма МК України унеможливила індивідуалізацію стягнення і забезпечення справедливого розгляду справи.

Також, як зазначив позивач у конституційній скарзі, нічим не обмежений (лише трикратним розміром суми несплачених митних платежів) розмір штрафу за порушення митних правил, передбачене ст. 485 МК України, перетворюється з міри відповідальності в інструмент позбавлення особи її власності, придушення економічної самостійності та ініціативи, надмірного обмеження права на достатній життєвий рівень, що не відповідає вимогам ст. ст. 41 і 48 Конституції України.

Свідченням цього стало покладення на позивача - на підставі ст. 485 МК України -колосального за розміром штрафу (в сумі 1 241 821, 17 грн.), що в умовах установлення прожиткового мінімуму на одну працездатну особу у розмірі 2 102,00 грн. (станом на 01.12.2019 р.) було щонайменше несправедливим.

15.06.2022 р. Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення у справі № 3-321/2019(7780/19, 91/21) за конституційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 485 Митного кодексу України (щодо індивідуалізації юридичної відповідальності), яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України. Офіційне оприлюднення цього рішення відбулося на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України (за посиланням https://ccu.gov.ua/sites/default/files/docs/4_r2_2022.pdf) 16.06.2022 р.

Зокрема, як зазначається в п. 4.5 цього рішення, оцінюючи оспорюваний припис статті 485 Кодексу на предмет дотримання принципу індивідуалізації юридичної відповідальності, Конституційний Суд України бере до уваги, що цей припис установлює відповідальність за низку різних протиправних діянь, визначених в абзаці першому цієї ж статті Кодексу. Ці діяння, хоча й мають основну об`єднувальну ознаку, а саме мету - «ухилення від сплати митних платежів», є різними за ступенем суспільної шкідливості, змістом тощо.

Незважаючи на таке різноманіття об`єктивної сторони складу цього адміністративного правопорушення, санкція статті 485 Кодексу має ознаки абсолютно визначеної та є безальтернативною, тобто такою, що встановлює лише один вид стягнення - штраф, який до того ж визначається у сталому розмірі відсотків.

Водночас, через відсутність в оспорюваному приписі статті 485 Кодексу інших видів стягнень та неможливість зміни розміру відсотків, за якими визначається штраф, унеможливлюється індивідуалізація юридичної відповідальності з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

Потреба в індивідуалізації розміру штрафу є нагальною у випадках, коли цей розмір є істотним, унаслідок чого його застосування може бути надмірним втручанням у низку конституційних прав винної особи.

Позбавлення оспорюваним приписом статті 485 Кодексу суб`єкта накладення адміністративного стягнення (митного органу) можливості індивідуалізації адміністративного стягнення з урахуванням усієї сукупності обставин справи, на думку Конституційного Суду України, унеможливлює реалізацію принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу та не створює належного законодавчого підґрунтя для застосування домірних заходів до порушника митних правил.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частині другій статті 61 Конституції України. Крім того, оцінюючи абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485 Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України.

Таким чином, заявник вважає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність абзацу другого статті 485 МК України, застосованого відповідачем 1 під час визначення розміру штрафу, накладеного на позивача в рамках справи про порушення митних правил № 0232/12500/17, та Шевченківським районним судом міста Києва при вирішенні справи № 761/43346/17, у якій розглядалися позовні вимоги про скасування відповідної постанови митного органу, є безумовною підставою для перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами.

При цьому, оскільки визначення та покладення на позивача штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів (що становить 1 241 821,17 грн.) відбулося саме на підставі абзацу другого статті 485 МК України, який є неконституційним, то рішення митних органів у відповідній частині підлягають скасуванню.

Також, заявник наголошує на тому, що резолютивна частина рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17, про перегляд якого за виключними обставинами була подана відповідна заява, не містить жодних положень, які би зобов`язували тих чи інших осіб до вчинення певних дій, тобто не передбачає виконання, у тому числі примусового. Розглянувши справу, суд першої інстанції лише відмовив в задоволенні позову заявника до Київської митниці ДФС і Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування постанов у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17. В силу цього відповідне рішення суду не виконувалося.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України самостійною підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, а не втрата таким законом, іншим правовим актом чи їх окремим положенням чинності.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять жодного належного доказу того, що вказане судове рішення ще не виконане. На виконання вимог ухвали суду про залишення заяви без руху від 21.07.2022 заявником також не було надано таких доказів. Тому, суд не в змозі дослідити дану обставину та застосувати до спірних взаємовідносин п. 1 ч. 5 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 361 КАС України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є крім іншого істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Приписами частини четвертої статті 361 КАС України вказано, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Отже, норми статті 361 КАС України встановлюють вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду. Відтак, нововиявленими є обставини (як фактичного, так і правового характеру), які: об`єктивно існували на момент вирішення адміністративної справи; не були відомі і не могли бути відомі на той час особі, яка звертається із заявою, та не були встановлені судом; обставини мають бути істотними, тобто такими, що впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Необхідно зазначити, що ознаками нововиявлених обставин є їх істотність та наявність існування під час розгляду справи. Тобто, ці факти існували вже під час розгляду спірної ситуації в суді, але не були і не могли бути відомі ні особам, які брали участь у розгляді адміністративної справі, ні суду, який її розглядав та вирішував по суті.

Так, нововиявлена обставина - це юридичний факт, який передбачений нормами права і тягне виникнення, зміну або припинення правовідносин; юридичний факт, що має істотне значення для вирішення конкретної справи; юридичний акт, який існував на момент звернення заявника до суду з позовом і під час розгляду справи судом; юридичний факт, який не міг бути відомий ані особі, яка заявила про це в подальшому, ані суду, що розглядав справу, оскільки, якби нововиявлена обставина була відома суду під час постановлення судового рішення, вона б обов`язково вплинула на остаточні висновки суду. Тобто, судове рішення, яке набрало законної сили, може бути переглянуто на підставі істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Разом з тим, не відноситься до поняття нововиявленої обставини переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта статті 361 КАС України).

Суд враховує те, що Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі "Правєдная проти Росії" від 18.11.2004 зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане сумніву (справа Брумареску проти Румунії, постанова від 28.10.1999). Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин.

Отже, процедура скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, проте він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Нововиявлені обставини необхідно відрізняти від нових обставин, що виникли після вирішення справи та ще не існували на час її розгляду, а також обставини, що зазнали змін після прийняття судом рішення. Їх виявлення не може бути підставою для перегляду судового рішення.

Слід зауважити, що частиною шостою статті 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

При цьому, не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Разом з тим, необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Отже, необхідними ознаками нововиявлених обставин є, по-перше, їх наявність на момент вирішення справи, по-друге, те, що ці обставини не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одному учаснику судового процесу, є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 17.04.2018 у справі №1510/2-1411/11, від 02.05.2018 у справі №303/3535/16, від 02.05.2018 у справі №303/3535/16-а, від 04.09.2018 у справі №809/824/17, від 22.11.2018 у справі №826/14224/15, ухвалі Верховного Суду від 01.02.2019 у справі №2040/7218/18.

Відповідно до статті 362 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати заяву про перегляд судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили, за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно пункту 5 частини другої статті 364 КАС України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами зазначаються нововиявлені або виключні обставини, якими обґрунтовується вимога про перегляд судового рішення, дата їх відкриття або встановлення.

Необхідно звернути увагу на те, що обставинами, які зазначаються у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, слід вважати конкретні юридичні факти, які могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час вирішення справи.

При застосуванні наведених положень важливо не порушувати балансу між можливістю переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами і принципом юридичної визначеності, який є складовою верховенства права. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (пункт 34), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/39, пункт 52, ECHR 2003-IX, у справі «Желтяков проти України», заява №4994/04, пункт 43).

Враховуючи викладене, вказані заявником обставини, не змінюють правового регулювання спірних відносин та не спростовують висновків суду, а саме: що були допущені порушення норм митного законодавства, зазначених у рішенні суду від 11.03.2019.

Суд вважає, що заявник не довів існування виключних обставин, які могли б стати підставою для скасування рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17.

Відповідно до частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд, зокрема, може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Таким чином, суд доходить висновку, що в задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами рішення від 11 березня 2019 року по справі № 761/43346/17 за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил та закриття провадження по справі - слід відмовити, а рішення підлягає залишенню в силі.

Відповідно до частини першої статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 361-369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення від 11 березня 2019 року за виключними обставинами по справі № 761/43346/17 за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил та закриття провадження по справі - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Згідно з частиною другою статті 369 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції.

Суддя